КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
  
Апеляційне провадження                                                                                                                                                                        
№22-ц/824/9871/2024                                                                                                
 
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
  
28 травня 2024року                                                                    місто Київ
                                                                                             справа № 755/11975/22
                            
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:  головуючого судді: Борисової О.В.
                   суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.
                за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 29 лютого 2024 року, ухвалене під головуванням судді Гаврилової О.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» про стягнення безпідставно отриманих коштів, трьох відсотків річних та інфляційних втрат, -
 
                                              В С Т А Н О В И В:
 
У листопаді 2022 року позивач  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив стягнути з ТОВ «Порше Мобіліті» на його користь: 
грошові кошти у сумі 353 905,00 грн сплачені, як закриття боргу за кредитним договором №50008832 від 27 травня 2013 року, на підставі виконавчого напису №1829 від 03 грудня 2015 року; 
інфляційні втрати за період з 14 червня 2016 року по 19 листопада 2022 року в сумі 354 146,53 грн; 
3% річних за користування коштами за період з 14 червня 2016 року по 19 листопада 2022 року у сумі 68 328,00 грн.        
В мотивування вимог посилався на те, що 27 травня 2013 року між сторонами укладено кредитний договір №50008832, відповідно до умов якого відповідач надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 177 530,16 грн., що еквівалентно 43475,00 доларів США на строк 60 місяців, з відсотковою ставкою 9,90%, з цільовим призначенням кредиту - на придбання автомобіля марки VW, модель Passat B7, рік випуску 2013. 
Вказував, що 22 вересня 2014 року між сторонами була укладена додаткова угода до кредитного договору, відповідно до умов якої сторони погодили збільшення строку договору до 63 місяців. 
Зазначав, що відповідно до Акту звіряння взаємних розрахунків по договору №50008832 від 27 травня 2013 року, станом на 14 травня 2014 року ним сплачено загальну суму в розмірі 124 872,52 грн. 
Посилався на те, що 03 грудня 2015 року приватним нотаріусом         Хижняк А.М. був вчинений виконавчий напис №1829, за яким виконавчою службою Деснянського району було здійснене стягнення, вилучення майна - автомобіля, д.н.з. НОМЕР_1 . Про вчинення виконавчого напису його ніхто не повідомляв.
Вказував, що після вилучення його автомобіля, транспортний засіб негайно виставили на аукціон, оцінка автомобіля, на думку позивача, була навмисно занижена та складала 353 905,00 грн. 
Зазначав, що він звернувся до приватного нотаріуса Хижняк А.М. з вимогою надати копію виконавчого напису, однак останній відмовив, мотивуючи тим, що всі справи передані до архів. 
Вказував, що ним було сплачено 353 905,00 грн. в рахунок погашення вимог по виконавчому напису. 
Посилався на те, що не погоджуючись з вчиненим виконавчим написом, він звернувся до суду з позовом про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. 
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 11 березня 2020 року визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 03 грудня 2015 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хижняк А.М., зареєстрований в реєстрі за №1829, яким звернуто стягнення на транспортний засіб: марка - VOLKSWAGEN, модель - PASSAT, рік випуску - 2013, колір - бежевий, д.н.з. НОМЕР_1 , що належить на праві власності            ОСОБА_1 . 
Оскільки виконавчий напис визнано таким, що не підлягає виконанню, отже відпала підстава, на якій відповідач набув кошти від позивача.
Вважає, що до вказаних правовідносин підлягають застосуванню положення законодавства щодо повернення безпідставно набутого майна на підставі ст.1212 ЦК України, а відповідач володіє та користується коштами позивача з 14 червня 2016 року без належних правових підстав та незаконно, відповідно останній посинен повернути кошти з  урахуванням індексу інфляції та 3% річних за весь період користування.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 29 лютого 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позов задовольнити.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що він не погоджувався з вчиненим виконавчим написом та примусовою процедурою стягнення з нього грошових коштів у сумі 353 905 грн. 
Вказував, що 10 грудня 2018 року він звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з позовом про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису приватного нотаріуса Хижняк А.М. 14 червня 2016 року на суму 353 905,00 грн., оскільки ОСОБА_1 вважав такі дії незаконними та неправомірними. 
Зазначав, що за сплином майже двох років, а саме 11 березня 2020 року Деснянським районним судом міста Києва було винесено рішення у справ №754/17204/18, яким визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 03 грудня 2015 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хижняк А.М., зареєстрований в реєстрі за №1829, яким звернуто стягнення на транспортний засіб ОСОБА_1 .
Посилався на те, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що правова підстава повернення коштів, як отриманих без належної правової підстави виникла у нього лише після винесення рішення судом та скасування виконавчого напису нотаріуса, а не після фактичної сплати грошових коштів за виконавчим написом.
Вказував, що суд першої інстанції застосовуючи строки позовної давності у даній справі невірно трактує законодавство та відраховує строк позовної давності не з того моменту, коли у відповідача відпала правова підстава володіти грошовими коштами, а з моменту оплати коштів позивачем за виконавчим написом.
06 травня 2024 року від відповідача через систему «Електронний суд» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість. Вказував на те, що оскільки кошти були сплачені позивачем добровільно 14 червня 2016 року, отже строк позовної давності, в межах якого позивач мав право звернутись до ТОВ «Порше Мобіліті» про їх повернення сплив 14 червня 2019 року.
У судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Від представника позивача 28 травня 2024 року через систему «Електронний суд» надійшло клопотання, в якому останній просив провести судове засідання в режимі відеоконференції, оскільки він перебуває за межами України.
Колегія суддів відхиляє вказане клопотання, оскільки воно подане з порушенням ч.2 ст.212 ЦПК України, яка визначає, що учасник справи подає заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання. Копія заяви в той самий строк надсилається іншим учасникам справи.
Колегія суддів звертає увагу на те, що представник позивача не був позбавлений можливості надати клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з дотриманням норм ЦПК України.
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні питання щодо прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, визначеним законом.
Виходячи з положень ст.13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні.
Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява №326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», №8771/02, §27, 26 квітня 2007 року). Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Поряд з цим, національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 у справі «Шульга проти України», №16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20 січня 2011 року у справі «Мусієнко проти України», №26976/06).
А відтак, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність позивача та його представника на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи, 27 травня 2013 року між ТОВ «Порше Мобіліті» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №50008832, відповідно до умов якого відповідач надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 177 530,16 грн., що еквівалентно 43475,00 доларів США на строк 60 місяців, з відсотковою ставкою 9,90%, з цільовим призначенням кредиту - на придбання автомобіля марки VW, модель Passat B7, рік випуску 2013. 
В забезпечення виконання зобов`язання між ТОВ «Порше Мобіліті» та ОСОБА_1 було укладено договір застави транспортного засобу №50008832, предметом якого є автомобіль VOLKSWAGEN, модель Passat B7, д.н.з. НОМЕР_1 .
22 вересня 2014 року між сторонами була укладена додаткова угода до кредитного договору, відповідно до умов якої сторони погодили збільшення строку договору до 63 місяців. 
Відповідно до Акту звіряння взаємних розрахунків по договору №50008832 від 27 травня 2013 року, станом на 14 травня 2014 року  ОСОБА_1 сплачено загальну суму в розмірі 124 872,52 грн. 
03 грудня 2015 року приватним нотаріусом КМНО Хижняк А.М. був вчинений виконавчий напис №1829, за яким звернуто стягнення на транспортний засіб: марка - VOLKSWAGEN, модель - PASSAT, рік випуску - 2013, колір - бежевий, д.н.з. НОМЕР_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості в розмірі 353 904,46 грн.
Позивач у позовній заяві вказував на те, що виконавчою службою Деснянського району було здійснено стягнення, вилучення майна - автомобіля VOLKSWAGEN, модель - PASSAT, д.н.з. НОМЕР_1 . 
14 червня 2016 року ОСОБА_1 уло сплачено 353 905,00 грн. в рахунок погашення вимог по виконавчому напису. 
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 11 березня 2020 року визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 03 грудня 2015 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хижняк А.М., зареєстрований в реєстрі за №1829, яким звернуто стягнення на транспортний засіб: марка - VOLKSWAGEN, модель - PASSAT, рік випуску - 2013, колір - бежевий, д.н.з. НОМЕР_1 , що належить на праві власності        ОСОБА_1 . 
Вказане рішення набрало законної сили 16 квітня 2020 року.
Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилаючись на ст.1212 ЦК України, вказував на те, що оскільки виконавчий напис визнано таким, що не підлягає виконанню, отже відпала підстава, на якій відповідач набув кошти від позивача.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строки позовної давності для звернення до суду з даним позовом, оскільки позивачем виконавчий напис був виконаний 14 червня 2016 року, отже саме з цієї дати підлягає відрахуванню строк позовної давності, а з позовом ОСОБА_1 звернувся 19 листопада 2022 року.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки правова підстава повернення коштів від ТОВ «Порше Мобіліті», як отриманих без належної правової підстави виникла у ОСОБА_1 лише після ухвалення Дніпровським районним судом міста Києва рішення від 11 березня 2020 року у справі №754/17204/18, а не після фактичної сплати грошових коштів за виконавчим написом.
Оскільки рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 березня 2020 року набрало законної сили 16 квітня 2020 року, отже саме з цього часу у ОСОБА_1 почався відлік трирічного строку позовної давності. 
З даним позовом позивач звернувся 19 листопада 2022 року, а відтак останнім не пропущено строки позовної давності визначені статтею 257 ЦК України.
На вказане суд першої інстанції уваги не звернув, а тому рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 29 лютого 2024 року підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , виходячи з наступного.
Згідно з положеннями ч.ч.1, 2 ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.
Судовий акт про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, який набрав законної сили і за яким відбулося повне або часткове виконання є правовою підставою для виникнення зобов'язання з повернення майна, що набуто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого судового акту правова підстава вважається такою, що відпала. Відповідно до ст.1212 ЦК України у такому разі набувач такого майна з моменту набрання судовим актом законної сили, зобов'язаний зобов'язаний повернути потерпілому все отримане майно.
Частиною 1 ст.1213 ЦК України визначено, що особа, набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.
До аналогічного висновку дійшов і Верховний Суд у постановах від 06 березня 2019 року у справі №910/1531/18, від 28 січня 2020 року у справі №910/16664/18, від 08 вересня 2021 року у справі №201/6498/20, від 06 жовтня 2021 року у справі №623/363/20.
Оскільки, виконавчий напис від 03 грудня 2015 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хижняк А.М., зареєстрований в реєстрі за №1829, на виконання якого ОСОБА_1  сплачено відповідачу заборгованість в розмірі 353 905,00 грн., рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 11 березня 2020 року, яке набрало законної сили визнано таким, що не підлягає виконанню, а відтак колегія суддів приходить до висновку, що отримані відповідачем на підставі вказаного виконавчого напису кошти в сумі 353 905,00 грн. підлягають поверненню позивачу на підставі ст.1212 ЦК України, адже підстава, на якій вони були отримані відпала.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доводи відповідача про те, що кредитний договір, на виконання якого було вчинено виконавчий напис, є дійсним, не спростовує факту визнання виконавчого напису (на підставі якого позивачем були сплачені грошові кошти) таким, що не підлягає виконанню, що є підставою для повернення таких коштів.
Позивач у позовній заяві просив стягнути з відповідача інфляційні витрати за період з 14 червня 2016 року по 19 листопада 2022 року в сумі 354 146,53 грн та 3% річних за користування коштами за період з 14 червня 2016 року по 19 листопада 2022 року у сумі 68 328,00 грн.    
В силу положення ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).
Частиною 2 ст.625 ЦК України визначено обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов'язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов'язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, 3% річних від простроченої суми.
У кредитора згідно з частиною другою статті 625 ЦК України є право вимоги до боржника щодо сплати 3% річних за період прострочення в оплаті основного боргу.
Оскільки відповідач набув без достатньої правової підстави грошові кошти, які належали позивачу, та не повернув їх, а відтак наявні правові підстави для застосування до спірних правовідносин положень частини другої статті 625 ЦК України.
Разом з тим, колегія суддів не погоджується з періодом нарахування 3% річних та інфляційних втрат зазначеним позивачем, оскільки правова підстава повернення коштів встановлена рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 11 березня 2020 року, яке набрало законної сили 16 квітня 2020 року.
А відтак з 17 травня 2020 року по 19 листопада 2022 року позивач має право на стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат.
Так, розрахунок 3% річних проводиться за формулою: RPS=S*Q*V/D/100, де S - сума заборгованості, Q - кількість днів прострочки, V -3%, D - кількість днів у році, 100 - 100%.
Отже, з ТОВ «Порше Мобіліті» на користь ОСОБА_1  підлягають стягненню 3% річних в розмірі 27546,41 грн. за період з 17 травня 2020 року по 19 листопада 2022 року.
Розрахунок інфляційних втрат обчислюється за такою формулою: IV=(S*I / 100 - S) *Q/DM, де S - сума заборгованості, I - індекс інфляції, Q - кількість днів прострочки, DM - кількість днів у місяці, 100 - 100%.
Отже, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати в розмірі 152419,46 грн. за період з 17 травня 2020 року по 19 листопада 2022 року.
На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.
Згідно з  ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, колегія суддів вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволених вимог судовий збір у розмірі 13346 грн.
Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - задовольнити частково.
 
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 29 лютого 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
 
Позов  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» про стягнення безпідставно отриманих коштів, трьох відсотків річних та інфляційних втрат - задоввольнити частково.
 
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті», місцезнаходження: місто Київ, проспект Павла Тичини, 1В, код ЄДРПОУ 36422974 на користь ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 безпідставно отримані кошти в розмірі 353905 грн., 3% річних в розмірі 27546 грн. 41 коп., інфляційні втрати в розмірі 152419 грн. 46 коп. та судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 13346 грн.
 
В решті позовних вимог відмовити.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.
 
Повний текст постанови складено 03 червня 2024 року.
 
Головуючий:
 
Судді: