КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

№ справи: 369/1750/22
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/7719/2024
Головуючий у суді першої інстанції: Дубас Т.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
15 травня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:
                  головуючого  - Немировської О.В. 
                  суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.
                  секретар - Черняк Д.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, 
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 грудня 2022 року та додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 квітня 2023 року, 
 
встановив:
у січні 2022 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з відповідача на його користь аванс за попереднім договором купівлі-продажу квартири, укладеним між сторонами 01 вересня 2017 року, в розмірі 330 650 грн., а також три відсотки річних в розмірі 32 238 грн. 38  коп. та інфляційні втрати в розмірі 70 428 грн. 45 коп., посилаючись на те, що відповідач умови договору не виконала, аванс не повернула. Також позивач просив стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 10 000 грн., посилаючись на те, що порушення відповідачем його прав призвело до душевних страждань.
Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 грудня 2022 року позовні вимоги було задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача аванс в розмірі 330 650 грн., інфляційні втрати в розмірі 70 428 грн. 45 коп. та три відсотки річних в розмірі 32 238 грн. 38 коп. за період з 01 листопада 2018 року по 31 січня 2022 року.
Додатковим рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 квітня 2023 року стягнуто з відповідача на користь позивача інфляційні втрати та три відсотки річних за період з 01 лютого 2022 року по 30 листопада 2022 року.
Не погоджуючись з рішенням та додатковим рішенням, представник відповідача подав апеляційну скаргу, в якій просить судові рішення скасувати, а у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
В судове засідання учасники справи не з`явились, про розгляд справи були повідомлені належним чином шляхом направлення судових повісток до електронних кабінетів позивача та представника відповідача. 
За таких обставин та керуючись положеннями ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи та їхніх представників.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, прийнятого за відсутності учасників справи в судовому засіданні, є дата складення повного судового рішення.
Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що 01 вересня 2017 року між ним та відповідачем було укладено Попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири, відповідно до умов якого відповідач зобов`язалась до 31 жовтня 2018 року побудувати багатоквартирний будинок за адресою: АДРЕСА_1 та передати ОСОБА_1 у власність квартиру №67 загальною площею 29,4 кв.м. На виконання умов договору позивачем було сплачено аванс в розмірі 330 650 грн. Зазначав, що багатоквартирний будинок досі не побудований та Договір купівлі-продажу не укладений.
Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 грудня 2022 року позовні вимоги було задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача аванс в розмірі 330 650 грн., інфляційні втрати в розмірі 70 428 грн. 45 коп. та три відсотки річних в розмірі 32 238 грн. 38 коп. за період з 01 листопада 2018 року по 31 січня 2022 року.
Додатковим рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 квітня 2023 року стягнуто з відповідача на користь позивача інфляційні втрати та три відсотки річних за період з 01 лютого 2022 року по 30 листопада 2022 року.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що договір купівлі-продажу квартири не укладено, а розмір позовних вимог є доведеним.
При зверненні до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою представником відповідача було надано до суду копію ухвали Господарського суду Київської області від 14 лютого 2024 року про відкриття провадження у справі №911/2308/23 про неплатоспроможність ОСОБА_2 .
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду, з прав людини як джерело права.
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.
Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів  судочинства: цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
У частині першій статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
При вирішенні питання щодо можливості розгляду справи у порядку цивільного судочинства необхідно керуватися завданнями цивільного судочинства, які передбачено у статті 2 ЦПК України, і до яких віднесено справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
При цьому суди повинні керуватися принципом правової визначеності і не допускати наявності провадження, а відтак і судових рішень, ухвалених у спорі між тими ж сторонами, з того самого предмета, але судами у різних юрисдикціях.
21 жовтня 2019 року введено в дію Кодекс України з питань банкрутства, пунктами 2, 4 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» якого визначено, що з дня введення його в дію Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» втрачає чинність і подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство.
Відповідно до частини першої, абзацу 1 частини другої статті 7 Кодексу України з питань банкрутства (далі - КУзПБ) спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими ГПК України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.
Таким чином, зокрема, розгляд усіх майнових спорів, стороною в яких є боржник, з дня введення в дію вказаного Кодексу має відбуватися господарським судом у межах справи про банкрутство, яку такий суд розгадає.
У пункті 4 Прикінцевих та перехідних положень КУзПБ подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство,- крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Перехід до наступної судової процедури та подальше провадження у таких справах здійснюється відповідно до цього Кодексу.
Матеріали справи, в якій стороною є боржник, щодо майнових спорів з вимогами до боржника та його майна, провадження в якій відкрито до відкриття провадження у справі про банкрутство, надсилаються до господарського суду, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство, який розглядає спір по суті в межах цієї справи (частина третя вказаної статті).
Таким чином, з огляду на положення законодавства України законодавець вкотре підкреслив, що розгляд всіх майнових спорів, стороною в яких є боржник у справі про банкрутство, повинен відбуватися саме і виключно господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 607/6254/15-ц, провадження № 14-404цс19, постанови Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду: від 08 червня 2022 року у справі № 711/8269/17, провадження № 61-18187св20, від 22 червня 2022 року у справі № 523/12426/16, провадження № 61-10737св21, постанова від 07 вересня 2022 року у справі № 727/3568/20, провадження № 61-5156св20, постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду 26 квітня 2023 року у справі № 914/2441/15 (914/841/22).
Таке урегулювання процедури розгляду спорів до відповідача, щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство, встановлює зрозумілу і справедливу процедуру закінчення розгляду справи належним судом, дотримання принципу визначення юрисдикції справи та підсудності спорів одному господарському суду, який акумулює усі вимоги до відповідача, щодо якого порушено процедуру банкрутства.
Таким чином, даний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , щодо якої 14 лютого 2024 року відкрито провадження у справі про неплатоспроможність та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.
Положеннями ст. 377 ЦПК України визначено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. При цьому суд повинен повідомити заявникові, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ (частина перша статті 256 ЦПК України редакції, чинній на час подання касаційної скарги).
З урахуванням зазначених вимог цивільного процесуального законодавства ухвалене у справі судові рішення підлягають скасуванню.
В постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року (справа №334/1939/16-ц) міститься правовий висновок, згідно з яким закриття провадження у справі за аналогічних обставин призведе до перешкоджання позивачу у доступі до правосуддя та унеможливить захист його прав у господарському процесі у повному обсязі з урахуванням строків звернення з вимогами до боржника, встановлених ст. 45 Кодексу України з процедур банкрутства.  
За таких обставин та на виконання чинного на час перегляду справи в апеляційному порядку Кодексу України з процедур банкрутства суд приходить до висновку про передачу цієї справи до Господарського суду Київської області, на розгляді  якого перебуває справа №911/2308/23 про неплатоспроможність ОСОБА_2 .
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 377, 378, 382 ЦПК України, суд
 
постановив:
апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.
Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 грудня 2022 року та додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 квітня 2023 року скасувати.
Матеріали справи №369/1750/22 передати на розгляд Господарського суду Київської області, у провадженні якого перебуває справа №911/2308/23 про неплатоспроможність ОСОБА_2 .
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів.
 
Головуючий
 
Судді