ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2024 року	Львів	Справа № 460/3118/23 пров. № А/857/22554/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді :                                                  Кухтея Р.В.,
суддів :                                                                      Гуляка В.В., Шевчук С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2023 року (ухвалене головуючою-суддею Кисильовою О.Й. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Львові) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,
                                                        в с т а н о в и в :
У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулася в суд із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі - ГУ ПФУ у Львівській області, відповідач-1), ГУ ПФУ у Донецькій області (далі - відповідач-2), в якому просила визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ у Львівській області №050650006137 від 27.05.2022 про відмову у призначенні пенсії та зобов`язати ГУ ПФУ у Донецькій області призначити та виплачувати їй пенсію за віком з 20.05.2022 відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” №1058-IV від 09.07.2003 (далі - Закон №1058), зарахувавши до загального страхового стажу періоди роботи в радгоспі “Павлопільський” з 05.05.1980 по 05.06.1981 та з 05.10.1986 по 31.05.1994.
Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 15.02.2023 справу було передано на розгляд Львівському окружному адміністративному суду.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 10.11.2023 позовні вимоги були задоволені частково. Визнано протиправними дії ГУ ПФУ у Донецькій області щодо не зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періодів роботи в радгоспі “Павлопільський” з 05.05.1980 по 05.06.1981 та з 05.10.1986 по 31.05.1994 та зобов`язано ГУ ПФУ у Донецькій області зарахувати до страхового стажу позивачки вказані спірні періоди роботи в радгоспі “Павлопільський” та вирішити питання про призначення їй пенсії за віком відповідно до Закону №1058, з дня подання заяви про призначення пенсії - 20.05.2022, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ГУ ПФУ у Донецькій області подало апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити позивачці у задоволенні позовних вимог повністю.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що на день звернення із заявою про призначення пенсії вік позивачки становив 60 років 4 місяці 7 місяців. Згідно з наданими документами та індивідуальними відомостями про застраховану особу, страховий стаж на дату її звернення становить 27 років 07 місяців 00 днів. При цьому, до страхового стажу не зараховано період роботи з 03.02.1978 по 30.10.1978, згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 , оскільки в записі №1 відсутній номер та дата наказу про прийняття на роботу, а також виправлення дати прийняття на роботу не завірено належним чином, період роботи з 07.01.1980 по 04.05.1980, згідно записів трудової книжки НОМЕР_1 , оскільки дата прийняття на роботу (07.01.1980) календарно не відповідає даті наказу про прийняття на роботу 05.05.1980. Таким чином, для зарахування спірних періодів ОСОБА_1 необхідно надати уточнюючі довідки про періоди її роботи, видані на підставі первинних документів.
Позивачка не скористалася правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.
Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
З матеріалів справи видно, що згідно записів трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 від 18.10.1979 за №1-9, позивачка 03.02.1978 була прийнята сезонною робочою у радгосп “Павлопільський”, 30.10.1978 звільнена у зв`язку із закінченням сезонних робіт, 01.02.1979 прийнята сезонною робочою по вирощуванню овочів відділ №3, радгосп “Павлопільський”, 18.10.1979 звільнена у зв`язку із закінченням сезонних робіт, 07.01.1980 прийнята в якості сезонної робочої відділ №2 у радгосп “Павлопільський”, 04.05.1980 переведена штатною робочою відділ №4, 01.06.1994 радгосп “Павлопільський” увійшов у склад Маріупольського металургійного комбінату ім. Ілліча, 01.06.1994 була прийнята по переведенню підсобною робочою дільниці №3 в Агроцех-2, 01.06.1999 переведена тимчасово сторожем ц/тока, 22.06.1999 була переведена на постійну роботу сторожем ц/тока.
20.05.2022 ОСОБА_1 звернулася до ГУ ПФУ у Донецькій області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону №1058, додавши відповідні документи.
За принципом екстериторіальності структурним підрозділом для прийняття рішення за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 від 20.05.2022 про призначення пенсії, визначене ГУ ПФУ у Львівській області.
27.05.2022 ГУ ПФУ у Львівській області за результатами заяви від 20.05.2022 про призначення пенсії, прийняло рішення №050650006137 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 , яке обґрунтоване тим, що страховий стаж позивачки становить 27 років 7 місяців. Згідно доданих документів до страхового стажу не зараховано період роботи з 03.02.1978 по 30.10.1978, оскільки в записі №1 трудової книжки НОМЕР_2 відсутній номер та дата наказу про прийняття на роботу, а також виправлення дати прийняття не завірено належним чином, період роботи з 07.01.1980 по 04.05.1980, оскільки дата прийняття на роботу (07.01.1980) календарно не відповідає даті наказу про прийняття на роботу 05.05.1980. Для зарахування вищезазначених періодів необхідно надати уточнюючі довідки про періоди роботи видані на підставі первинних документів.
Листом №0500-0202-8/10149 від 01.02.2023 ГУ ПФУ у Донецькій області надало позивачці відповідь на запит від 25.01.2023 про не зарахування до страхового стажу періоду роботи з 03.02.1978 по 30.10.1978, оскільки в записі №1 трудової книжки НОМЕР_2 відсутній номер та дата наказу про прийняття на роботу, а також виправлення дати не завірене належним чином, не зарахований період роботи з 07.01.1980 по 04.05.1980 згідно з трудовою книжкою НОМЕР_2 , оскільки дата прийняття на роботу (07.01.1980) календарно не відповідає даті наказу про прийняття на роботу 05.05.1980. Враховуючи зазначене, не зарахований наступний період роботи згідно з трудовою книжкою НОМЕР_2 з 05.05.1980 по 31.05.1994. Крім того, запис про переведення з 01.06.1994 на інше підприємство заповнено з порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників №58 від 29.07.1993 (далі - Інструкція №58). 
Отже, 27.05.2022 ОСОБА_1 було відмовлено у призначенні пенсії за віком згідно ст.26 Закону №1058 у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу 29 років (копія рішення додається).
Вважаючи відмову пенсійного органу протиправною, ОСОБА_1 звернулася до адміністративного суду з даним позовом.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що запис трудової книжки ОСОБА_1 №1 від 03.02.1978 не містить номера та дати наказу про її прийняття на роботу, а також наявне виправлення місяця прийняття на роботу. Відтак, суд погодився з доводами ГУ ПФУ у Львівській області про не зарахування до загального страхового стажу позивачки періоду роботи з 03.02.1978 по 30.10.1978. Суд вважав правомірним оспорюване рішення в частині не зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періоду роботи з 07.01.1980 по 04.05.1980, оскільки, як передбачено Інструкцією №162, чинній станом на 1980 рік, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку. Натомість запис №5 про прийняття на роботу ОСОБА_1  вчинений 07.01.1980, у той час, як наказ №66к прийнятий керівником 05.05.1980. Відтак, суд дійшов висновку про відмову позивачці у задоволенні позовних вимог в частині скасування рішення №050650006137 від 27.05.2022. Щодо вимоги позивачки про зарахування до загального страхового стажу періодів роботи з 05.05.1980 по 05.06.1981 та з 05.10.1986 по 31.05.1994, суд дійшов висновку, що порушене право позивачки підлягає захисту шляхом зобов`язання ГУ ПФУ у Донецькій області зарахувати до страхового стажу періоди роботи в радгоспі “Павлопільський” з 05.05.1980 по 05.06.1981 та з 05.10.1986 по 31.05.1994 та вирішити питання про призначення пенсії за віком, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.
Згідно ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог не оскаржується, а тому суд апеляційної інстанції не надає правової оцінки спірним правовідносинам у цій частині та не вбачає підстав для застосування положень частини другої цієї статті.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч.1 ст.8 Закону №1058, право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Згідно ч.1 ст.24 Закону №1058, страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Відповідно до ч.4 ст.24 Закону №1058, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Згідно ст.62 Закону України “Про пенсійне забезпечення”, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
На виконання вказаної норми, постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993 було затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637), відповідно до п.1 якого, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Пунктом 3 Порядку №637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Аналіз приведених вище норм вказує на те, що основним документом, який підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються додаткові докази, зазначені у п.3 Порядку №637.
Як видно з матеріалів справи, підставою для відмови у зарахуванні страхового стражу спірних періодів роботи позивачки, зокрема, з 07.01.1980 по 04.05.1980 стала невідповідність дати наказу про прийняття на роботу 05.05.1980 даті прийняття на роботу 07.01.1980. Відтак, не зарахований наступний період роботи згідно з трудовою книжкою НОМЕР_2 з 05.05.1980 по 31.05.1994. Крім того, запис про переведення з 01.06.1994 на інше підприємство заповнено з порушенням вимог Інструкції №58.
Колегія суддів зазначає, що згідно запису №5 трудової книжки серії НОМЕР_2 , ОСОБА_1 07.01.1980 була прийнята в якості сезонної робочої відділ №2 у радгосп “Павлопільський” (підстава - наказ №66к від 05.05.1980).
Згідно запису №6, ОСОБА_1 04.05.1980 була переведена штатною робочою відділу №4 (підстава - наказ №68к від 14.05.1980). 01.06.1994 радгосп “Павлопільський” увійшов до складу Маріупольського металургійного комбінату ім. Ілліча.
Згідно запису №7, ОСОБА_1 01.06.1994 була прийнята по переведенню підсобною робочою дільниці №3 в Агроцех-2 (підстава - розпорядження №1 від 08.06.1994).
З приводу вищевказаного, колегія суддів зазначає, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №301 від 27.04.1993 “Про трудові книжки працівників”, відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
Отже, власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, щодо якої такі порушення було вчинено, а відтак, не може впливати на її особисті права.
Працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.
Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 09.08.2019 по справі №654/890/17, від 21.02.2018 по справі №687/975/17, від 12.09.2022 по справі №569/16691/16-а.
Колегія суддів зазначає, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.
Відповідач не врахував, що не всі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці, що відповідає позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 06.03.2018 по справі №754/14898/15-а.
Більше того, колегія суддів наголошує, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що пенсійний орган звертався до підприємств, у яких працювала позивачка або до архівної установи для підтвердження відомостей щодо її спірних періодів роботи. При цьому, відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що спірні записи у трудовій книжці є недійсними та недостовірними.
Разом з тим, суд першої інстанції вірно відхилив доводи ГУ ПФУ у Донецькій області щодо відсутності підстав для зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періодів роботи в радгоспі у Павлопільський" із 05.05.1980 по 05.06.1981 та з 05.10.1986 по 31.05.1994 також із урахуванням тієї обставини, що перебування позивачки у відпустці по догляду за дитиною з 06.06.1981 по 04.10.1986 ГУ ПФУ у Донецькій області зарахував до її страхового стажу, у той час, як вказаний період фактично є частиною спірного періоду, тобто частиною періоду з 05.05.1980 по 05.06.1981 - (тут період по догляду за дитиною) - та з 05.10.1986 по 31.05.1994. 
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що дії ГУ ПФУ у Донецькій області щодо неврахування до страхового стажу позивачки періодів роботи з 05.05.1980 по 05.06.1981 та з 05.10.1986 по 31.05.1994 є протиправними.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України “Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини”, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерела права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі “Проніна проти України” (рішення від 18.07.2006). 
Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.
Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі “Серявін та інші проти України” ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі “Суомінен проти Фінляндії” (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі “Гірвісаарі проти Фінляндії” (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).
Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.3 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.
Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,
                                                    п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2023 року по справі №460/3118/23 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	В. В. Гуляк 	
 	 	С. М. Шевчук