ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"12" червня 2024 р.           Справа№ 910/125/24
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Агрикової  О.В.
суддів:            Козир Т.П. 
          Мальченко А.О. 
 
за участю представників сторін:
від позивача – Федотов О.В.,
від відповідача    - Тіньков Д.А.,
вільний слухач – Шпаргалюк С.В.,
розглядаючи у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою відповідальністю “Українська бронетехніка”
на рішення Господарського суду міста Києва від 13.03.2024 (повний текст рішення складено 01.04.2024)
у справі № 910/125/24 (суддя Мандичев Д.В.)
За позовом Міністерства оборони України
до    Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська бронетехніка"
про стягнення штрафних санкцій у розмірі 28 022 102,03 грн, -

ВСТАНОВИВ:

У 2021 році Міністерство оборони України звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська бронетехніка" про стягнення 28 022 102, 03грн. штрафних санкцій.
В обґрунтування позову позивач посилається на те, що відповідачем порушено строки поставки товару за державним контрактом на поставку (закупівлю) товарів оборонного призначення №403/1/22/267 від 27.07.2022 року у зв`язку з чим позивач нарахував пеню та штраф передбачені п. 7.2.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.03.2024 року позовні вимоги задоволено повністю. Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська бронетехніка" на користь Міністерства оборони України штрафні санкції у розмірі 28 022 102 грн. 03 коп. та 420 331 грн. 53 коп. витрат по сплаті судового збору.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що матеріалами справи підтверджується і відповідачем не спростовано факт несвоєчасної поставки товару в передбачений державним контрактом та специфікацією до нього строк. При цьому, суд першої інстанції відхилив доводи відповідача щодо наявності підстав для звільнення цієї особи від відповідальності за невиконання її зобов`язань за договором, у зв`язку з настанням форс-мажорних обставин, а також відмовив у клопотанні про зменшення розміру штрафних санкцій.
Не погодившись із прийнятим рішенням, Товариства з обмеженою відповідальністю “Українська бронетехніка” звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 13.03.2024 року та прийняти нове рішення, яким зменшити розмір штрафних санкцій на 90% від заявлених до суми 2 802 210, 20 грн.
Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що місцевим господарським судом під час ухвалення оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини справи, неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права. Зокрема скаржник зазначає, що строки постачання товару в Державному контракті фіксувалися виходячи з того, що оплата мала бути здійснена на початку серпня 2022 року (як передбачалось умовами комерційної пропозиції). ТОВ «Українська бронетехніка» неодноразово зверталось до Міністерства оборони України з проханням здійснити оплату, як передбачено умовами Державного контракту, однак, попередня оплата була здійснена занадто пізно, а також не в повному розмірі (частина фактично через 50 календарних днів після підписання Державного контракту, а частина взагалі через 8 місяців). Таким чином, у Товариства була відсутня можливість поставити товар в установлені в специфікації до Державного контракту строки. Крім того судом першої інстанції лише зазначено, що сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом про їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами. Натомість, конкретної оцінки сертифікатам про форс-мажорні обставини з урахуванням встановлених обставин справи судом першої інстанції надано не було. Також скаржник вважає, що ним підтверджено наявність підстав для зменшення заявлених позивачем штрафних санкцій. Й наостанок скаржником до апеляційної скарги, ТОВ «Українська бронетехніка» додано в якості доказів лист-повідомлення про форс-мажорні обставини №27032023-18 від 27.03.2023 року зі скрін-копією про відправлення Міністерству оборони України, та лист повідомлення про форс-мажорні обставини №04112022-14 від 04.11.2022 року зі скрін-копією про відправлення Міністерству оборони України. При цьому, скаржником зазначено, що хоча, наявність повідомлень про форс-мажорні обставини підтверджується іншими доданими до відзиву на позовну заяву документами, через те, що у рішенні суду першої інстанції було неправильно досліджені надані докази, та, як наслідок, невірно встановлені обставини що виникли, до даної апеляційної скарги скаржник вважає за необхідне надати вищезазначені докази.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.04.2024 року сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Козир Т.П., Мальченко А.О.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.04.2024 року відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю “Українська бронетехніка” на рішення Господарського суду міста Києва від 13.03.2024 року та витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/125/24.
29.04.2024 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів з Господарського суду міста Києва надійшли матеріали справи №910/125/24.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.05.2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю “Українська бронетехніка” на рішення Господарського суду міста Києва від 13.03.2024 року у справі №910/125/24 та призначено розгляд справи на 12.06.2024 року.
09.05.2024 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому останній просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін.
14.05.2024 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від відповідача надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу.
05.06.2024 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від відповідача надійшли додаткові пояснення по справі.
10.06.2024 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від відповідача надійшли додаткові пояснення по справі
В судовому засіданні 12.06.2024 року представник відповідача надав усні пояснення по справі, відповів на запитання суду, просив задовольнити апеляційну скаргу. Представник позивача надав усні пояснення по справі, відповів на запитання суду, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.
Щодо додаткових доказів поданих скаржник разом з апеляційною скаргою колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч.3, ст. 269 Господарського процесуального кодексу України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою Господарського процесуального кодексу покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов`язаний самостійно з`ясовувати відповідні причини.
Скаржником додано до апеляційної скарги лист повідомлення про форс-мажорні обставини №04112022-14 від 04.11.2022 року зі скрін-копією про відправлення Міністерству оборони України.
В той же час, колегія суддів звертає увагу, що відповідач у відзиві на позовну заяву посилався на настання форс-мажорних обставин, тому у підтвердження їх настання, останній повинен був надати всі необхідні докази в суді першої інстанції.
Отже, з матеріалів справи вбачається, що подані апелянтом докази, не були подані на розгляд в суді першої інстанції і відповідно не розглядались останнім, при цьому, відповідач не був позбавлений можливості надати такі докази під час розгляду справи в суді першої інстанції, однак своїм правом не скористався, тому колегія суддів не приймає додатково подані до апеляційної скарги докази.
Статтями 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 27.07.2022 року між Позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю “Українська бронетехніка” (надалі - Виконавець/Відповідач) укладений Державний контракт № 403/1/22/267 (надалі – Контракт) на поставку товарів оборонного призначення, згідно з пунктом 1.1. якого Виконавець зобов`язується поставити Замовнику з дотриманням вимог законодавства України, умов і вимог Контракту товари, зазначені в Специфікації товарів оборонного призначення, що поставляються за державним контрактом (далі – Специфікація. Додаток 1 до Контракту), що постачаються з метою забезпечення відсічі і стримування збройної агресії російської федерації, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальної цілісності, обмеження конституційних прав і свобод людини, а Замовник – прийняти їх через Вантажоодержувача, який визначається окремою вказівкою Замовника, не пізніше ніж за три дні до дати поставки та оплатити такі товари. (а.с. 11-16).
Орієнтована вартість (ціна) Товарів відповідно до пункту 2.1 Контракту становить 1 041  484 100, 00 гривень. 
Пунктом 2.6 Контракту передбачено, що розрахунки за цим Контрактом проводяться шляхом оплати Замовником поставленого Товару (партія 1 пункту 1 Специфікації) протягом 15 (п`ятнадцяті) банківських днів після пред`явлення Виконавцем рахунку на оплату та документів, зазначених у пункті 2.7 Контракту, а також підписання Сторонами Акта приймання-передачі Товару (партії 1 пункту 1 Специфікації) за Контрактом (за умови наявності (надходження) бюджетних коштів на рахунки Міністерства оборони України.
Відповідно до пункту 3.4 Контракту датою виконання Виконавцем зобов`язань щодо поставки Товару є дата затвердження акта приймання-передачі Вантажоодержувачем. Датою виконання умов Контракту є дата підписання Сторонами Акта приймання-передачі товарів за Контрактом. 
Згідно з пунктом 4.1 Контракту Виконавець зобов`язаний поставити Товари згідно з умовами цього Контракту не пізніше строку, визначеного в Специфікації, та надати Замовнику документи згідно з пунктом 2.7 цього Контракту. 
У пункті 10.1 Контракту вказано, що останній набирає чинності з моменту підписання додаткової угоди щодо взяття бюджетних зобов`язань і діє до 31.12.2023.
Згідно зі Специфікацією поставці підлягав товар за пунктом 1. – 40 000 одиниць, вартістю за одну одиницю 3  795, 35 грн., загальною вартістю 151 814  000, 00 грн., у строк до 20.12.2022 року; - за пунктом 2. - 18 000 одиниць, вартістю за одну одиницю 3  795, 35 грн., загальною вартістю 68 316  300, 00 грн., у строк до 25.01.2023 року; - за пунктом 3. – 2 000 одиниць, вартістю за одну одиницю 3  795, 35 грн., загальною вартістю 7 590  700, 00 грн., у строк до 10.06.2023 року; - за пунктом 4. – 30 000 одиниць, вартістю за одну одиницю 3  795, 35 грн. загальною вартістю 113 860  500, 00 грн., у строк до 10.06.2023 року; - за пунктом 5. – 3 644 одиниць, вартістю за одну одиницю 3  840. 11 грн., загальною вартістю 13 993  360, 84 грн., у строк до 10.06.2023 року; - за пунктом 6. – 54 556 одиниць, вартістю за одну одиницю 4  140, 42 грн., загальною вартістю 225 884  753, 52 грн., у строк до 10.06.2023 року; за пунктом 7. – 31 800 одиниць, вартістю за одну одиницю 4  140, 42 грн., загальною вартістю 131 665  356, 00 грн., у строк до 10.06.2023 року; за пунктом 8. – 13 404 одиниць, вартістю за одну одиницю 15  940, 48 грн., загальною вартістю 213 666  193, 92 грн.; у строк до 25.11.2022 року; - за пунктом 9. – 1 596 одиниць, вартістю за одну одиницю 15  940, 48 грн., загальною вартістю 25 441  006, 08 грн. до 20.12.2022 року; - за пунктом 10. – 607 одиниць, вартістю за одну одиницю 16  128, 46 грн., загальною вартістю 9 789  975, 22 грн. до 25.04.2023 року; - за пунктом 11. – 14 393 одиниць, вартістю за одну одиницю 17  389, 77 грн., загальною вартістю 250 290  959, 61 грн. до 25.04.2023 року; за пунктом 12. – 20 000 одиниць, вартістю за одну одиницю 4  554, 42 грн., загальною вартістю 91 088  400, 00 грн. до 10.06.2023 року. (зворот а.с. 16-17).
Однак, як зазначає позивач, обумовлений товар був поставлений відповідачем з порушенням обумовленого Контрактом строку, а саме: 29.12.2022 року поставлено продукцію на суму 37  953  500, 00 грн., 13.06.2023 року поставлено продукцію на суму 19  045  932, 00 грн., 30.06.2023 року поставлено продукцію на суму 20  702  100, 00 грн., 07.07.2023 року поставлено продукцію на суму 13  249  344, 00 грн., 30.09.2023 року поставлено продукцію на суму 20  702  100, 00 грн., 04.10.2023 року поставлено продукцію на суму 33  123  360, 00 грн., 07.10.2023 року поставлено продукцію на суму 40  576  116, 00 грн., 13.10.2023 року поставлено продукцію на суму 22  772  310, 00 грн., 20.10.2023 року поставлено продукцію на суму 14  491  470, 00 грн., 30.11.2022 року поставлено продукцію на суму 46  865  011, 20 грн., 11.12.2022 року поставлено продукцію на суму 15  494  146, 56 грн., 29.01.2023 року поставлено продукцію на суму 15  494  146, 56 грн.
Вказані обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи актами. (а.с. 21-37).
У зв`язку з наведеним, позивачем направлено дві претензії № 403/6/2/10939 від 30.11.2022 року та № 403/2/6/8665 від 15.06.2023 року, у яких останній просив відповідача сплатити штрафні санкції за порушення строків виконання зобов`язання, однак грошові кошти від відповідача не надійшли. (зворот а.с. 39-40, зворот а.с. 40-41).
Враховуючи порушення відповідачем зобов`язання за контрактом в частині прострочення поставки продукції, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені та штрафу в загальному розмірі 28  022  102, 03 грн.
За результатами розгляду спору суд першої інстанції, встановивши факт прострочення відповідачем поставки товару згідно встановлених специфікацією умов, визнав правомірними та обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача 28  022  102, 03 грн. штрафних санкцій за порушення строків поставки товару.
З наведеними висновками місцевого господарського суду в їх сукупності колегія суддів не погоджується та вважає за необхідне зазначити наступне.
Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з абзацом 2 частини 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.
За приписами статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.
Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За своїм змістом та правовою природою укладений сторонами договір є договором поставки.
Відповідно до пункту 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона – постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні – покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно зі статтею 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Статтею 628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими, відповідно до актів цивільного законодавства.
За приписами частини 1 статті 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Згідно з частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання – відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.
Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
За приписами статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання сторонами.
Статтею 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
На підставі укладеного між сторонами договору у відповідача виник обов`язок здійснити поставку товару, а у позивача – прийняти та оплатити такий товар на умовах викладених у спірному договорі.
Як встановлено судом першої інстанції, відповідачем прострочено поставку товару за контрактом станом на: 29.12.2022 року - 10 000 одиниць (8 днів протермінування); 30.06.2023 року - 5 000 одиниць (19 днів протермінування); 07.07.2023 року - 3 200 одиниць (26 днів протермінування); 30.09.2023 року - 5 000 одиниць (111 днів протермінування); 04.10.2023 року - 8 000 одиниць (115 днів протермінування); 07.10.2023 року - 9 800 одиниць (118 днів протермінування); 13.10.2023 року - 5 500 одиниць (124 днів протермінування); - 20.10.2023 року - 3 500 одиниць (131 днів протермінування); - 30.11.2022 року - 2 940 одиниць (4 дня протермінування); - 11.12.2022 року - 972 одиниць (15 днів протермінування); - 29.01.2023 року - 972 одиниць (39 днів протермінування).
Факт прострочення поставки товару відповідач не заперечує та не оскаржує.
Отже, суд першої інстанції вірно встановив, що поставка товару відбулася з порушенням встановленого контрактом строку, тому позивачем правомірно нараховано до стягнення з відповідача пеню та штраф за підставі пункту 7.2 контракту.
Зокрема, позивачем нараховано за прострочення відповідачем строків поставки товару 10 000 одиниць вартістю 3 795,35 грн. за штуку на 8 днів - 303    628,00 грн. пені; 4 600 одиниць вартістю 4    140,42 грн. за штуку на 2 дня - 38    091,86 грн.; 5 000 одиниць вартістю 4    140,42 грн. за штуку на 19 днів - 393    339,90 грн.; 3    200 одиниць вартістю 4    140,42 грн. за штуку на 26 днів - 344    482,94 грн.; 5 000 одиниць вартістю 4 140,42 грн. за штуку на 111 днів - 2    297    933,10 грн.; 8 000 одиниць вартістю 4    140,42 грн. за штуку на 115 днів - 3    809    186,40 грн.; 9 800 одиниць вартістю 4    140,42 грн. за штуку на 118 днів - 4    787    981,68 грн.; 5 500 одиниць вартістю 4    140,42 грн. за штуку на 124 дня - 2    823    766,44 грн.; 3 500 одиниць вартістю 4    140,42 грн. за штуку на 131 день - 1    898    382,57 грн.; 2 940 одиниць вартістю 15    970,48 грн. за штуку на 4 дня - 187    460,04 грн.; 972 одиниць вартістю 15 970,48 грн. за штуку на 15 днів - 232    412,20 грн.; 972 одиниць вартістю 15    970,48 грн. за штуку на 39 днів - 604    271,72 грн. Загальна сума нарахованої пені складає 17    720    936,85 грн.
Також, позивачем нарахований 7 % штрафу за прострочення строку поставки товару на понад 30 днів, а саме: на суму 147    159    502,56 грн. штраф у розмірі 10    301    165,18 грн.
Перевіривши розрахунок пені та штрафу, викладений позивачем у позовній заяві, суд першої інстанції дійшов висновку щодо його обґрунтованості, з яким також погоджується судова колегія.
Щодо доводів скаржника, що строки постачання товару в Державному контракті фіксувалися виходячи з того, що оплата мала бути здійснена на початку серпня 2022 року (як передбачалось умовами комерційної пропозиції) колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до п. 2.6. контракту  розрахунки проводяться шляхом оплати Замовником поставленого товару протягом 15 банківських днів після пред`явлення Виконавцем рахунку на оплату товару і документів, зазначених у пункті 2.7 Контракту, а також підписання Сторонами Акта приймання-передачі товару за Контрактом (за умови наявності (надходження) бюджетних коштів на рахунки Міністерства оборони України).
Відповідно до пункту 2.8 Контракту, за рішенням Замовника розрахунки за товар можуть здійснюватися шляхом проведення попередньої оплати у розмірі до 97% від вартості (ціни) товару на момент підписання Контракту на строк не більше як один місяць з дати перерахування коштів на рахунок Виконавця. Попередня оплата здійснюється на підставі рахунку на оплату, наданого Виконавцем, шляхом перерахування коштів протягом 15 (п`ятнадцяти) банківських днів після рахунку виключено на рахунок, відкритий на його ім`я в державному банку, з подальшим використанням зазначених коштів виключно на цілі, визначені Контрактом, з наданням підтвердних документів.
Відтак, із вказаних вище положень Контракту вбачається, що оплата товару здійснюється після поставки товару на підставі документів, що її підтверджують, тобто обов`язок Замовника полягає в оплаті вже поставленого товару, а поставка підтверджується відповідними документами, визначеними в пункті 2.7 Контракту.
Тобто, надання попередньої оплати – це право Замовника, а не обов`язок. Ненадання попередньої оплати ніяким чином не вплинуло б на обов`язок Відповідача поставити товар, визначений у Специфікації та у визначений строк.
Отже, колегія суддів зазначає, що за умовами Контракту, Товариство з обмеженою відповідальністю «Українська бронетехніка» зобов`язалося поставити товар, зазначений у Специфікації у визначені строки, а Міноборони – прийняти і оплатити такий товар.
Щодо посилань відповідача на форс-мажорні обставини, у зв`язку з настанням яких відповідач не міг виконати свої зобов`язання, колегія суддів зазначає наступне.
За приписами статті 617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.
Відповідно до частини 2 статті 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.
Пунктом 7.3 контракту встановлено, що сторони звільняються від відповідальності за невиконання (часткове чи повне) або неналежне виконання зобов`язань за цим контрактом у разі виникнення обставин непереборної сили (форс-мажорні обставини), які виникли поза волею сторін і безпосередньо вплинули на виконання контракту (аварія, катастрофа, стихійне лихо, тощо).
Доказом виникнення обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин) є сертифікат, який видається Торгово-промисловою палатою України або регіональними торгово-промисловими палатами.
Сторона, що не може виконувати зобов`язання за контрактом внаслідок дії обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин), повинна не пізніше ніж протягом 5 календарних днів з моменту їх виникнення, повідомити про це в письмовій формі іншу сторону.
У разі не повідомлення у строк, який визначений у 3 абзаці цього пункту, у письмовій формі іншої сторони про настання обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин) вона позбавляється права посилатися на ці обставини та не звільняється від відповідальності, передбаченої пунктом 7.2 контракту, навіть при наявності відповідного сертифікату, виданого ТПП України або регіональними торгово-промисловими палатами.
В матеріалах справи наявна копія сертифікату від 28.02.2023 року № 143/03.23 Київської обласної (регіональної) Торгово-промислової палати про засвідчення форс-мажорних обставин відповідачу щодо обов`язку постачання товару за Державним контрактом від 27.07.2022 року № 403/1/22/267 у період з 02.11.2022 року, та що тривають станом на 28.02.2023 року. (а.с. 82-83).
Також в матеріалах наявна копія сертифікату від 29.09.2023 року №565/03.23 Київської обласної (регіональної) Торгово-промислової палати про засвідчення форс-мажорних обставин відповідачу щодо обов`язку постачання товару за Державним контрактом від 27.07.2022 року № 403/1/22/267 у період з 01.08.2023 року, та що тривають станом на 29.09.2023 року. (зворот а.с. 74-75).
Відповідно до ч. 2 ст. 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, зокрема, викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.
Частиною першою цієї статті встановлено, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.
Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19.08.2022 року у справі №908/2287/17, зазначив, що сертифікат видається торгово-промисловою палатою за зверненням однієї зі сторін спірних правовідносин (сторін договору), яка (сторона) оплачує (за винятком суб`єктів малого підприємництва) послуги торгово-промислової палати. Водночас інша сторона спірних правовідносин (договору) позбавлена можливості надати свої доводи і вплинути на висновки торгово-промислової палати.
Таке засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) може вважатися достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин для сторін договору, якщо вони про це домовилися, але не пов`язує суд у випадку виникнення спору між сторонами щодо правової кваліфікації певних обставин як форс-мажорних.
Сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом про їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами (подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 року у справі №926/2343/16, від 16.07.2019 року у справі №917/1053/18 та від 25.11.2021 року у справі №905/55/21).
Адже визнання сертифіката торгово-промислової палати беззаперечним та достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) без надання судом оцінки іншим доказам, суперечить принципу змагальності сторін судового процесу.
Отже, для звільнення від відповідальності внаслідок настання форс-мажорних обставин (обставинами непереборної сили) відповідач зобов`язаний був надати не лише сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а й довести, що такі обставини об`єктивно унеможливили виконання зобов`язань, передбачених умовами договору. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 04.10.2022 року у справі №927/25/21.
Цивільний та    Господарський кодекси України не містять чіткої регламентації підстав звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання. Суди повинні у кожному конкретному випадку, за наслідками встановлення змісту правовідносин сторін, оцінки обставин справи, дослідження доказів, встановити порушення зобов`язання особою, правові наслідки такого порушення, неможливість виконання внаслідок, зокрема дії форс-мажорних обставин (непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин), відсутності вини особи та встановити наявність обставин для звільнення особи від відповідальності за порушення зобов`язання.
Верховний Суд у постанові від 04.10.2022 року у справі № 927/25/21 зазначив, що непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, яка повністю звільняє від відповідальності особу, що порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09.11.2021 року у справі № 913/20/21, від 21.12.2021 року у справі № 905/1252/16.
Надзвичайними є ті обставини, настання яких не очікується сторонами при звичайному перебігу справ. Під надзвичайними можуть розумітися такі обставини, настання яких добросовісний та розумний учасник правовідносин не міг очікувати та передбачити при прояві ним достатнього ступеня обачливості.
Зокрема, підставою для форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) сертифікат 28.02.2023 року № 143/03.23 про форс-мажорні обставини Київської обласної (регіональної) торгово-промислової палати визначає лише військову агресію російської федерації проти України, що стало слугувало для ведення воєнного стану.
Водночас, колегія суддів враховує, що контракт укладений між сторонами 27.07.2022 року, тобто після введення на території України воєнного стану, а його предметом є саме поставка товару в умовах воєнного стану з метою забезпечення відсічі та стримування збройної агресії російської федерації проти України.
А тому, відповідні висновки, наведені у сертифікати ТПП, як підстава для підтвердження обставин непереборної сили, є безпідставними та такими, що не можуть слугувати форс-мажорними обставинами у даному випадку та звільняти від відповідальності за порушення умов договору, укладеного саме для забезпечення відсічі та стримування збройної агресії російської федерації проти України.
Колегія суддів також враховує, що сертифікат 28.02.2023 року № 143/03.23 був виданий у зв`язку із наявністю сертифікату Болгарської торгово-промислової палати. Водночас, відповідний сертифікат підтверджує неможливість виконання контрагентом відповідача - MOS CONSULTING Sp.z.o.o. умов зовнішньоекономічного контракту через затримку поставки пороху за договорами, укладеними останнім з АТ “Дунарит” та АТ “Нітрохемі”.
Тобто, сертифікат Болгарської торгово-промислової палати не підтверджує неможливості виконання саме державного контракту, укладеного між сторонами у даному спорі, а доводить недодержання своїх обов`язків контрагентом відповідача.
Також колегія суддів звертає увагу, що сертифікат від 29.09.2023 року №565/03.23 був виданий на підставі землетрусу силою 5,0-7,8 балів в Туреччині, від якого постраждав постачальник алюмінієвого профілю «Авас Метал Санаї ве Тіджарет Анонім Шіркеті» та вибух у приміщенні компанії «Арсенал» АД (Болгарія), через яких опосередковано виконувала свої зобов`язання компанія «МОС КОНСАЛТИНГ» (Польща) за зовнішньоекономічним контрактом.
Колегія суддів враховує приписи ст. 617 Цивільного кодексу України, які передбачають, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.
Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.
А тому, недодержання своїх обов`язків контрагентом відповідача за зовнішньоекономічним контрактом не може бути тією обставиною, що звільняє відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання.
Колегія суддів також враховує приписи ст. 42 Господарського кодексу України, відповідно до умов якої підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.
Важливим елементом підприємницької діяльності є ризик збитків. Підприємницький ризик - це імовірність виникнення збитків або неодержання доходів порівняно з варіантом, що прогнозується; невизначеність очікуваних доходів.
Колегія суддів також зазначає, що в силу положень ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Таким чином, третя особа уклавши з позивачем договір на відповідних умовах зобов`язана нести всі ризики, пов`язані з порушенням власних зобов`язань.
З викладеного вище колегія суддів вважає, що наведені відповідачем та зазначені в сертифікатах ТПП форс-мажорні обставини, за конкретних обставин справи не свідчать про відсутність вини останнього за неналежне виконання зобов`язань.
Щодо посилань скаржника на підтвердження ним наявності підстав для зменшення заявлених позивачем штрафних санкцій колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з частиною 1 статті 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір стягуваних санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні, не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.
Схоже правило міститься в частині 3 статті 551 Цивільного кодексу України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного ступеню прострочення виконання зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків (аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у постановах від 17.05.2018 року у справі №910/6046/16 та 27.02.2019 року у справі №910/9765/18).
У постанові Верховного Суду від 26.03.2020 року у справі №916/2154/19 зазначено, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання боржником, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, строку прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.
У постанові Верховного Суду від 04.02.2020 року у справі №918/116/19 також зазначено, що реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені статтею 551 Цивільного кодексу України та статтею 233 Господарського кодексу України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суди повинні забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обставин справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.
При цьому, суд також враховує, що у постанові Верховного Суду від 26.03.2020 року у справі №916/2154/19 зазначено, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
Колегія суддів також звертає увагу, що справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин. Ці загальні засади втілюються в конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. (постанова Великої Палати Верховного Суду від 01.06.2021 року у справі №910/12876/19).
Згідно з частиною 1 статті 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями, а статтями 525, 526 Цивільного кодексу України і статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
При цьому, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.
Водночас слід зазначити, що чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
В питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положенням статті 233 Господарського кодексу України і частині третій статті 551 Цивільного кодексу України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку статей 86, 210, 237 Господарського процесуального кодексу України.
Такий підхід є усталеним в судовій практиці, зокрема Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (постанови від 11.07.2023 року у справі № 914/3231/16, від 10.08.2023 року у справі № 910/8725/22, від 26.09.2023 року у справі № 910/22026/21, від 02.11.2023 року у справі № 910/13000/22, від 07.11.2023 року у справі № 924/215/23, від 09.11.2023 року у справі № 902/919/22).
У зв`язку з викладеним колегія суддів зазначає, що індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі №    902/417/18 вказано, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. Тому, з метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному, заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному, порівняно зі стягненням збитків, порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Такими правилами є правила про неустойку, передбачені статтями 549 - 552 ЦК.
Так, статтею 549 Цивільного кодексу України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Тобто, неустойка - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності.
Водночас, неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.
Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за неналежне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.
У тій же постанові від 18.03.2020 року у справі №    902/417/18 Велика Палата Верховного Суду також вказала, що якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.
Колегія суддів відмічає, що судова практика щодо застосування вказаних норм Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України наразі є усталеною (див. зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі №    902/417/18,    Верховного Суду від 14.04.2021 року у справі № 923/587/20, від 01.10.2020 року у справі № 904/5610/19, від 02.12.2020 року у справі № 913/698/19, від 26.01.2021 року у справі №    922/4294/19, від 24.02.2021 року у справі №    924/633/20, від 03.03.2021 року у справі № 925/74/19, від 16.03.2021 року у справі № 910/3356/20, від 30.03.2021 року у справі № 902/538/18, від 19.01.2021 року у справі № 920/705/19, від 27.01.2021 року у справі № 910/16181/18, від 31.03.2020 року у справі №    910/8698/19, від 11.03.2020 року у справі №    910/16386/18, від 09.07.2020 року у справі № 916/39/19, від 08.10.2020 року у справі № 904/5645/19, від 14.04.2021 року у справі № 922/1716/20, від 13.04.2021 року у справі № 914/833/19, від 22.06.2021 року у справі № 920/456/17) і відповідно до неї при визначення розміру неустойки судам належить керуватися наступними загальними підходами (правилами):
- обидва кодекси містять норми, які дають право суду зменшити розмір обрахованих за договором штрафних санкцій, але Господарського кодексу України вказує на неспівмірність розміру штрафних санкцій з розміром збитків кредитора як на обов`язкову умову, за наявності якої таке зменшення є можливим, тоді як Цивільного кодексу України виходить з того, що підставою зменшення можуть бути й інші обставини, які мають істотне значення;
- зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки;
- довести наявність обставин, які можуть бути підставою для відповідного зменшення, має заінтересована особа, яка заявила пов`язане з цим клопотання;
- неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора;
- господарський суд повинен надати оцінку як поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і запереченням інших учасників щодо такого зменшення;
- закон не визначає ані максимального розміру, на який суди можуть зменшити нараховані відповідно до договору штрафні санкції, ані будь-який алгоритм такого зменшення;
- чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, а тому таке питання вирішується господарським судом згідно статті    86 Господарського процесуального кодексу України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів;
- підприємництво за своєю суттю є ризикованою діяльністю, в Україні діє принцип свободи договору та заборони суперечливої поведінки, сторони добровільно уклали договір і визначили штрафні санкції, тому суд має зменшувати розмір таких санкцій саме у виключних випадках з урахуванням всіх обставин справи.
Відповідно до п.п. 5, 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Відповідно до ч.1, ч.4, ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до п.1, ч. 2, ст. 45 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» саме Велика Палата Верховного Суду у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права.
Неодноразове ухвалення судових рішень, які суперечать одне одному, може створити ситуацію юридичної невизначеності, що спричинить зменшення довіри до судової системи, тоді як ця довіра є важливим елементом держави, що керується принципом верховенства права (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Вінчіч та інші проти Сербії», заява № 44698/06).Право на справедливий суд, визначене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), також пов`язане з вимогами єдиного застосування закону. Розбіжності в тлумаченні правових норм можуть сприйматися як невід`ємна риса судової системи, що складається з певної мережі судів. Тобто різні суди можуть дійти неоднакових, але водночас раціональних та обґрунтованих висновків стосовно подібного юридичного питання, з подібними фактичними обставинами. Однак за певних обставин суперечливі рішення національних судів, особливо найвищих інстанцій, можуть становити порушення вимоги щодо справедливого суду, яку сформульовано в пункті 1 статті 6 Конвенції. У цьому контексті треба проаналізувати: чи глибинні та довготривалі розбіжності в судовій практиці національних судів, чи національне право пропонує засоби для подолання таких розбіжностей, чи ці засоби застосовуються, і якщо застосовуються, то якими є наслідки (рішення ЄСПЛ у справі «Томіч та інші проти Чорногорії», заява № 18650/09, у справі «Шахін і Шахін проти Туреччини», заява № 13279/05).
На підставі вищенаведеного, з метою дотримання принципу юридичної визначеності та забезпечення єдності судової практики, колегія суддів при вирішенні даної справи виходить саме з вищевказаних висновків Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду.
Отже, при вирішенні питання про зменшення розміру штрафних санкцій судам належить брати до уваги як обставини, прямо визначені у статті 233 Господарського кодексу України та статті 551 Цивільного кодексу України, так і інші обставини, на які посилаються сторони і які мають бути доведені ними.
За змістом наведених вище норм, зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені та штрафу та розмір, до якого підлягає зменшенню. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.
Аналогічну правову позицію наведено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 08.05.2018 року у справі № 924/709/17 , від 22.01.2020 року у справі № 912/684/19 та від 12.02.2020 року у справі №924/414/19.
Конституцій суд України у рішенні від 11.07.2013 року у справі № 7-рп/2013 зазначив, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509 та ч. ч. 1, 2 ст. 627 Кодексу засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
З урахуванням вищевикладеного, на підставі ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України, ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі, і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (штрафу, пені) до її розумного розміру.
Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13.07.2022 року у справі №925/577/21.
Отже, як було вище зазначено, позивач нараховує пеню та штраф у зв`язку з фактичних обставин порушення відповідачем зобов`язання за договором і вимог чинного законодавства, тобто нараховані відповідно до умов договору та є арифметично правильні.
Водночас, відповідач просить зменшити розмір штрафу та пені.
Колегія суддів враховує, що відповідачем виконано зобов`язання за контрактом, проте з невеликим строком прострочення.
Одночасно, відповідач зазначає про те, що розмір заявлених штрафних санкцій становить майже 72 % від розміру його прибутку, що позбавляє значною мірою того, на що він розраховував, укладаючи Державний контракт.
Крім того відповідач звертає увагу на той факт, що з отриманого прибутку були сплачені податки в повному розмірі, виплачені заробітні плати та інші платежі, що в свою чергу в повній мірі нівелює саму суть поняття підприємництва (ст. 42 Господарського кодексу України) і з урахуванням того факту, що товар військового призначення був поставлений в повному обсязі.
В свою чергу, колегія суддів зазначає, що стягнення з відповідача значних сум штрафних санкцій під час військового стану може призвести до негативних наслідків для підприємства.
При цьому, для позивача не матиме негативних наслідків зменшення розміру пені, оскільки наявність збитків та погіршення фінансового становища позивача ним не доведено.
Між тим, у відповідності до положень частин третьої, четвертої статті 13 Цивільного кодексу України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Втім матеріали справи не містять доказів того, що позивачем понесено збитки, внаслідок прострочення відповідачем поставки відповідачем.
Враховуючи всі фактичні обставини справи, а також те, що матеріали справи не містять доказів понесення позивачем збитків, спричинених простроченням виконання відповідачем зобов`язань, виходячи з загальних засад цивільного законодавства, а саме, справедливості, добросовісності, розумності, на переконання колегії суддів, наявні підстави для реалізації свого права щодо зменшення розміру пені та штрафу, що підлягає стягненню з відповідача, на 80% відсотків.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, а саме до стягнення штрафних санкцій з  відповідача на користь позивача підлягає сума в розмірі 5  604  420, 40 грн.
Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно з ч.4 ст.277 Господарського процесуального кодексу України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції підлягає зміні, з викладенням його мотивувальної частини в редакції даної постанови та резолютивну частину з врахуванням зменшення розміру штрафних санкцій на 80%.
Згідно із ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника. 
Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 277, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-
ПОСТАНОВИВ:

1.   Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Українська бронетехніка” на рішення Господарського суду міста Києва від 13.03.2024 року у справі №910/125/24 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.03.2024 року у справі № 910/125/24 змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції даної постанови та резолютивну частину в наступній редакції:
« 1. Позовні вимоги задовольнити частково.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська бронетехніка" (03057, м. Київ, вул. О.Довженка, 18, ідентифікаційний код 31410901) на користь Міністерства оборони України (03168, м. Київ, пр-т Повітрофлотський, 6, ідентифікаційний код 00034022) штрафні санкції у розмірі 5  604  420 (п`ять мільйонів шістсот чотири тисячі чотириста двадцять гривень) грн. 20 коп. та 420 331 (чотириста двадцять тисяч триста тридцять одну) грн. 53 коп. витрат по сплаті судового збору.
3. В іншій частині позову відмовити.»

4. Видачу наказів на виконання цієї постанови доручити Господарському суду міста Києва.

5. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/125/24.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.
Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та в строк передбаченими ст.ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 12.06.2024 року.

Головуючий суддя                                                            О.В. Агрикова 

Судді                                                                                Т.П. Козир

                                                                                А.О. Мальченко