ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2024 року	Львів	Справа № 300/1627/23 пров. № А/857/655/24	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,
суддів Обрізка І.М., Сеника Р.П.,
розглянувши в письмовому провадженні в м. Львові апеляційну скаргу Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2023 року у справі № 300/1627/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду,-
суддя в 1-й інстанції Остап`юк С.В.,
час ухвалення рішення не зазначено,
місце ухвалення рішення м. Івано-Франківськ,
дата складання повного тексту рішення не зазначено,-

                                               В С Т А Н О В И В:

03.04.2023 ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася в суд з адміністративним позовом до Міністерства юстиції України (далі – апелянт, відповідач) про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі з 29.10.2021 до 02.01.2023 в розмірі 602503,38 гривень.
Позивач позовні вимоги щодо предмету позову обґрунтовувала тим, що за наслідками несвоєчасного виконання рішення суду від 24.03.2021 у справі №300/853/20 про поновлення її на посаді першого заступника начальника Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, роботодавець без поважних причин своєчасно не видав відповідний наказ, у зв`язку з чим вона має право на отримання середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення згідно зі статтею 236 Кодексу законів про працю України за період з 29.10.2021 до 02.01.2023 в розмірі 602503,38 гривень.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30.11.2023 позов задоволено повністю; стягнуто з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 29.10.2021 до 02.01.2023 в розмірі 602503,38 грн.

Не погодившись із вказаним рішенням відповідач оскаржив його в апеляційному порядку та просив скасувати, з прийняттям нового судового рішення про відмову у задоволенні позову. Вважає відповідне рішення таким, що винесено з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, порушенням норм матеріального та процесуального права, судом не надано оцінки всім обставинам справи.
У своїй апеляційній скарзі апелянт, серед іншого, висловив такі аргументи: 
1. поновлення позивача саме на посаді першого заступника начальника Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області зумовлено беззаперечним виконанням Міністерством юстиції України рішень судів у справі №300/853/20, шляхом видання відповідного наказу;
2. відповідними судовими рішеннями у справі №300/853/20 не передбачено зобов`язання відповідача поновити позивача на посаді в територіальному органі – правонаступнику ліквідованого Головного територіального управління юстиції, ба більше, у тому, яке не являється правонаступником Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області;
3. наказ від 22.12.2021 №3185/к є належним виконанням рішень судів, є чинним, а отже підлягав виконанню позивачкою та передбачав її явку на роботу;
4. строк затримки виконання рішення суду слід розраховувати з 20.05.2021 по 21.12.2021 – до видання вищевказаного наказу;
5. Міністерство юстиції України вжило всіх заходів для забезпечення роботою ОСОБА_1 ; попереджено про наступне звільнення та запропоновано посади, однак дії позивача не були направлені на реалізацію її права на працю;
6. у зв`язку з наявною вакантною посадою начальника Центрально-Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Хмельницький) позивачу запропоновано переведення на цю посаду на підставі наказу від 26.12.2022 за №5825/5 з 03.01.2023;
7. розгляд спірного питання позивачем обрано не у спосіб, визначений законом, оскільки таке не може розглядатися як новий публічно-правовий спір.

11.03.2024 від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу.
Позивач категорично не погоджується з тим, що поновлення її саме на посаді першого заступника начальника Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області зумовлене беззаперечним виконанням відповідачем рішень судів у справі №300/853/20 і одночасною пропозицією зайняття інших посад.
Крім того, твердження відповідача про виконання рішень судів у вказаній справі не відповідають дійсності, а отже вимушені прогули, у зв`язку з невиконанням рішень судів, продовжуються. 
Позивач також зауважила, що за усталеною судовою практикою, для виконання рішення суду про поновлення на роботі роботодавець повинен поновити працівника на рівнозначній посаді або внести відповідні зміни до штатного розпису та ввести скорочену. Якщо підприємство, установа реорганізовано, рішення про поновлення працівника на роботі має виконуватися правонаступником.
Міністерством юстиції України видано наказ №5825/5 від 26.12.2022 та переведено позивача в інший територіальний орган на посаду начальника Центрально-Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Хмельницький), що є твердженням того, що відповідач сам собі суперечить, заперечуючи відповідний обов`язок.
Щодо постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 02.11.2022 у справі №340/1916/22, то дана справа не аналогічна, оскільки позивача у справі №340/588/20 поновлено на рівнозначній посаді у Південно-Східному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м. Дніпро), яке на час прийняття Міністерством юстиції України наказу від 22.12.2021 №3185/к функціонувало та здійснювало повноваження, що давало можливість позивачу з`являтися на роботі, а позивача у справі №300/853/20 поновлено в Головне територіальне управління юстиції в Івано-Франківській області, яке було ліквідоване, що унеможливлювало допуск до виконання функціональних обов`язків.
Щодо вжиття з боку Міністерства юстиції України всіх необхідних заходів щодо забезпечення роботою ОСОБА_1 в органі, який є правонаступником ліквідованого Головного територіального управління юстиції у Івано-Франківській області, то зазначено, що позивача попереджено про наступне звільнення відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» (ліквідація державного органу) та одночасно запропоновано посаду держслужби. Позивач без жодних зволікань в межах встановленого строку подала заяву про відмову від запропонованих посад, однак подальшого наказу про звільнення не прийнято, оскільки відповідач усвідомлював неправомірність своїх дій щодо неналежного виконання рішення суду у справі №300/853/20.
Апелянт вказував, що до роботи в Головному територіальному управлінні юстиції у Івано-Франківській області на підставі наказу Міністерства юстиції України від 29.10.2021 №2608/к ОСОБА_1 не приступала, у період з часу поновлення до 23.12.2022 згоди на переведення на запропоновані посади не надавала. Однак позивач тричі подавала заяви про переведення на рівнозначну посаду, яка була вакантною, і тільки після подання четвертої заяви була переведена на рівнозначну посаду начальника Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький).
Акцентує увагу на тому, що у відповідача жодних перешкод для прийняття рішення щодо переведення на рівнозначну посаду не існувало.
Крім того, зазначила, що у даних спірних правовідносинах має місце саме вимушений прогул, а дії відповідача були скеровані на перешкоджання позивачу на реалізацію права на працю, що зумовило перебування у вимушеному прогулі.
Вважає рішення від 30.11.2023 у цій справі законним та обґрунтованим, просила апеляційну скаргу Міністерства юстиції залишити без задоволення.

Апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України).

Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Колегією суддів встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24.03.2021 у справі №300/853/20 за позовною заявою ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Південно-Західного міжрегіонального управління юстиції (м.Івано-Франківськ) про визнання протиправним та скасування наказу Міністерства юстиції України «Про звільнення» №659/к від 13.02.2020 року, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позов задовольнити повністю: визнано протиправним і скасовано наказ Міністерства юстиції України №659/к від 13.02.2020 про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника начальника Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області з 14.02.2020 відповідно до пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку ліквідацією Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, з припиненням державної служби; зобов`язано Міністерство юстиції України видати наказ про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника начальника Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області з 14.02.2020 шляхом переведення до Південно-Західного міжрегіонального управління юстиції (м.Івано-Франківськ); зобов`язано Міністерство юстиції України призначити ОСОБА_1 з 15.02.2020 на посаду першого заступника начальника Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ), в порядку переведення; стягнуто з Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) середній заробіток ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу з 15.02.2020 по 24.03.2021 у розмірі 548814,96 грн; допущено до негайного виконання рішення суду в межах стягнення з Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) на користь ОСОБА_1 невиплачену середньомісячну заробітну плату у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 41757,56 грн; допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) з 15.02.2020; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) на користь ОСОБА_1 сплачені судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 4400 грн та за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства юстиції України сплачені судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 4400 грн.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28.07.2021 у справі №300/853/20 апеляційні скарги Міністерства юстиції України та Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) задоволено частково; Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24 березня 2021року у справі № 300/853/20 в частині зобов`язання Міністерства юстиції України видати наказ про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника начальника Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області з 14.02.2020 шляхом переведення до Південно-Західного міжрегіонального управління юстиції (м.Івано-Франківськ) та призначити ОСОБА_1 з 15 лютого 2020 року на посаду першого заступника начальника Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ), в порядку переведення - скасувати та в цій частині прийняти постанову, якою поновити ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області з 15 лютого 2020 року. В решті рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24 березня 2021 року у справі № 300/853/20 залишене без змін.
29.10.2021 Міністерством юстиції України видано наказ «Про поновлення» №2608/к, яким скасовано наказ Міністерства юстиції України №659/к «Про звільнення» від 13.02.2020; поновлено ОСОБА_1 з 15.02.2020 на посаді першого заступника начальника Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27.09.2022 у справі №300/2861/22 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, позов задоволено повністю; стягнуто з Міністерства юстиції України (на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі в сумі 296280,54 грн (період з 25.03.2021 по 28.10.2021).
Вказане судове рішення залишене без змін відповідно до постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 01.02.2023.
Судом першої інстанції також встановлено такі обставини у цій справі.
Згідно з листом Міністерства юстиції України за №114136/134818-32-21/14.3 від 24.11.2021 посада першого заступника начальника Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області віднесена до посади державної служби категорії «Б» підкатегорії «Б1». У Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) відсутні вакантні посади, рівнозначні посаді першого заступника начальника Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, зокрема посада першого заступника начальника Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) не є вакантною.
Відповідно до листа Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) за № 7395/11-21/997 від 07.12.2021 посада першого начальника Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області в структурі та штатному розписі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) не передбачена.
Позивач відмовилася на переведення на вакантну посаду державної служби категорії «Б» Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) заступника начальника Управління начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ), оскільки така посада не є рівнозначною посаді, яку позивач обіймала до звільнення.
24.01.2022 позивач звернулася до відповідача, а 01.09.2022 повторно, із заявою про переведення її на посаду начальника Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), яка є вакантною та рівнозначною посаді, яку вона займала (категорія «Б» підкатегорія «Б1»).
18.12.2022 позивач дала згоду та заяву на переведення її на посаду начальника Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький).
Наказом Міністерства юстиції України «Про ОСОБА_1 » за №5825/5 від 26.12.2022 переведено ОСОБА_1 , першого заступника начальника Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, з 03.01.2023 на посаду начальника Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) з посадовим окладом згідно зі штатним розписом, збереженням 4 рангу державного службовця в межах категорії «Б» посад державної служби.
Задовольняючи позов повністю, суд першої інстанції вказав, що поновлення позивача відбулося на посаду ліквідованого Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області з 03.09.2020, що є наслідком формального поновлення позивача на роботі та не є фактичним виконання судового рішення про поновлення на роботі.
Суд першої інстанції висновував, що фактично позивача переведено на рівнозначну посаду посаді першого заступника начальника Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області 03.01.2023 і, як наслідок, відповідач виконав судове рішення про поновлення позивача на роботі з 03.01.2023.
Таким чином, наявні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за період затримки виконання рішення про поновлення на роботі з 29.10.2021 до 02.01.2023.
Враховуючи зазначені висновки суду першої інстанції, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позову та зазначає наступне.
Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до ч. 8 ст. 235 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
Згідно зі ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Верховний Суд вже неодноразово викладав висновки щодо застосування ст. 236 КЗпП України стосовно виконання рішення суду про поновлення на роботі/посаді, яке допущене до негайного виконання.
Так, зокрема у постанові від 21.10.2021 у справі №640/19103/19 Верховний Суд зазначив, що негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості та підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його проголошення у судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист прав та інтересів громадян і держави.
Належним виконанням рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання роботодавцем (власником або уповноваженим ним органом) про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.
Верховний Суд у цій справі підкреслив, що невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Водночас така відповідальність не поставлена в залежність від дій чи ініціативи працівника.
Як зауважив Верховний Суд у справі №640/19103/19 відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно з якою виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці.
Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.
Верховний Суд наголосив, що наведені приписи КЗпП України не містять застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткових дій, які б вказували на його бажання поновитися на роботі.
У підсумку суд касаційної інстанції у справі №640/19103/19 констатував, що для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду потрібно встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення; у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після ухвалення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.
Ця правова позиція щодо застосування приписів ст. 236 КЗпП України неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема, у постановах від 16.02.2018 у справі №807/2713/13-а, від 27.06.2019 у справі №821/1678/16, від 31.07.2019 у справі №813/593/17, від 25.09.2019 у справі №813/4668/16, від 27.11.2019 у справі №802/1183/16-а, від 19.12.2019 у справі №2а-7683/12/1370, від 05.02.2020 у справі №815/1676/18, від 05.03.2020 у справі №280/360/19, від 26.11.2020 у справі №500/2501/19, від 19.04.2021 у справі №826/11861/17, від 24.06.2021 у справі №640/15058/19, від 20.07.2021 у справі №826/3465/18, від 21.10.2021 у справі №280/5260/19, від 27.01.2022 у справі №580/5185/20, від 09.11.2022 у справі №460/600/22 та від 23.03.2023 у справі №420/8539/21.
Практика Верховного Суду щодо застосування вказаної норм права є сталою та послідовною, а висновки, наведені у вищевказаних постановах, є релевантними до обставин цієї справи, тож колегія суддів не бачить підстав для відступу від цих висновків.
Суд також звертає увагу на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 09.11.2022 у справі №460/600/22, який урахувавши раніше висловлену Верховним Судом правову позицію щодо застосування статті 236 КЗпП України, зазначив, що приписи частини восьмої статті 235 КЗпП України і приписи пункту 3 частини першої статті 371 КАС України достатньо чітко і однозначно встановлюють, що рішення про поновлення на роботі/посаді підлягають негайному виконанню й цей імператив адресований передовсім роботодавцю. 
Імперативними приписами частини восьмої статті 235 КЗпП України та пункту 3 частини першої статті 371 КАС України визначено, що прийняте судом рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню.
Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.
Рішення про поновлення на роботі вважається виконаним, зокрема, з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.
У контексті цих правовідносин колегія суддів звертає особливу увагу на таке.
Предметом дослідження у межах цієї справи є питання наявності чи відсутності факту затримки виконання рішення суду у справі №300/853/20 про поновлення позивачки на посаді.
Так, відповідно до постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28.07.2021 скасовано рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24.03.2021 в частині та прийнято у такій частині нову постанову, якою, зокрема, поновлено ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області з 15.02.2020.
Колегією суддів з`ясовано, що питання затримки виконання вказаного рішення про поновлення ОСОБА_1 на посаді вже один раз досліджувалося у межах справи №300/2861/22 (набрало законної сили відповідно до постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 01.02.2023 та залишене без змін.).
Так, відповідно до рішення від 27.09.2022 у справі №300/2861/22 суд вказав, що у спірних правовідносинах судове рішення про поновлення позивача на роботі, яке в цій частині підлягало до негайного виконання, ухвалене Івано-Франківським окружним адміністративним судом 24.03.2021, однак наказ про поновлення останньої на роботі було видано відповідачем 29.10.2021.
Таким чином, наявні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за період затримки виконання рішення про поновлення на роботі з 25.03.2021 по 28.10.2021.
Крім того, з огляду на встановлені державні гарантії обов`язковості виконання судових рішень, суд зазначав, що державний орган, який був учасником адміністративного процесу по справі №300/853/20 відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 371 КАС України мав негайно вчинити дії та прийняти відповідне рішення щодо поновлення позивача на посаді. Затримка виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника тягне обов`язок роботодавця виплатити такому працівникові середній заробіток за весь час затримки.
Проте, як вже зазначалося вище, відповідачем видано наказ про поновлення позивача на посаді лише в жовтні 2021 року.
Також у цьому рішенні встановлено, що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 17.10.2019 внесено запис про перебування Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області в стані припинення.
Далі, 29.10.2019 проведено державну реєстрацію Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) як юридичної особи, про що до вказаного Реєстру внесено запис №1 119 102 0000 016926.
Отже, з дня утворення Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) до нього перейшли повноваження та функції, зокрема Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, який втратив такі повноваження та функції згідно з пунктом 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 09.10.2019 за №870.
Таким чином, станом на день прийняття судового рішення про поновлення позивача на посаді, функції та повноваження Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області виконувало Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ), а тому обов`язок щодо виконання, цього рішення, в частині позовних вимог щодо цього суб`єкта, покладався саме на нього.
У підсумку, позов ОСОБА_1 задоволено та стягнуто з Міністерства юстиції України на її користь середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі в сумі 296280, 54 грн за період з 25.03.2021 по 28.10.2021.
Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Колегія суддів зауважує, що вказане судове рішення саме ОСОБА_1 не оскаржене, що свідчить про її згоду із висновками у цьому рішенні, за таких обставин і з фактом її поновлення відповідно до наказу №2608/к від 29.10.2021.
Особливу увагу колегія суддів звертає і на той факт, що з позовом у межах цієї справи позивач звернулася до суду 03.04.2023 та охопила період затримки невиконання судового рішення у справі №300/853/20 з 29.10.2021 по 02.01.2023. 
Своєю чергою, у справі №300/2861/22 позивач звернулася з позовом до суду 15.07.2022 (за даними порталу «Судова влада», розділ «Стан розгляду справ») та не вважала, що роботодавцем допущено затримку виконання судового рішення поза датою 28.10.2021.
Підсумовуючи, звертаючись до суду у межах справи №300/2861/22 позивач не вважала, що роботодавець порушує її право в частині негайного виконання рішення станом на момент звернення до суду 15.07.2022, а дійшла такого висновку лише у 2023 році.
З позиції суду апеляційної інстанції, обставини переведень позивача на посади, порядок надання пропозицій зайняття вакантних посад, а також, як стверджує позивач, протиправна бездіяльність відповідача у цій частині, не охоплюються предметом справи №300/853/20, не пов`язані з виконанням чи невиконання судового рішення у цій справі, оскільки як вже вказано вище, рішення у цій справі виконано у спосіб видання наказу від 29.10.2021, з чим позивач погодилася та визнала у справі №300/2861/22. 
Незгода позивача з діями відповідача у межах трудових відносин між ними як працівника та роботодавця в подальшому після поновлення його на роботі (після 29.10.2021), не може бути кваліфікованою як невиконання судового рішення, а у зв`язку з цим і не можуть бути застосовані до роботодавця відповідні трудові санкції за затримку виконання такого. Відповідні дії чи бездіяльність, з якими не погоджувалася ОСОБА_1 , могли бути предметом самостійних позовів.
Особливу увагу також слід звернути на лист позивача від 04.01.2023 (Т.2, а.с.36-37), у якому позивач вказує, що з 02.01.2023 припинилися її трудові відносини з Головним територіальним управлінням юстиції в Івано-Франківській області, та просить надати їй копію наказу про звільнення та повідомити про суми, нараховані їй при звільненні, із зазначенням окремого кожного виду виплати відповідно до законодавства і провести розрахунок.
Прохання ОСОБА_1 здійснити розрахунок при звільненні з 02.01.2023 з Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, не співвідноситься із її проханням про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання суду про її поновлення на роботі по 02.01.2023 та суперечать одне одному.
Фактично з однієї сторони позивач має намір одержати належні при звільненні працівнику усі суми, у тому числі компенсаційні, а з іншої сторони стверджує, що відповідачем не поновлено її на посаді за рішенням суду.
Підсумовуючи викладене у сукупності, оскільки факт виконання судового рішення у справі №300/853/20 саме 29.10.2021 встановлено рішенням у справі №300/2861/22, яке набрало законної сили, та відповідно до якого стягнено з відповідача середній заробіток за час затримки виконання судового рішення за період з 25.03.2021 по 28.10.2021, підстав для стягнення середнього заробітку за період з 29.10.2021 по 02.01.2023 не встановлено.
Інші доводи апеляційної скарги відповідних висновків апеляційного суду не спростовують.
Колегія суддів також вважає за доцільне зауважити, що у пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Згідно з п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду першої інстанції у вищевказаній частині позовних вимог є передчасними та необґрунтованими. 
Відповідно до частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
На переконання апеляційного суду, при вирішенні публічно-правового спору, що розглядається, суд першої інстанції допустив невідповідність висновків, викладених у своєму рішенні, обставинам справи, порушив норми матеріального та процесуального права, що призвело до помилкового задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Тому оскаржуване рішення суду першої інстанції слід скасувати та прийняти постанову про відмову у задоволенні позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд -

                                                  П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції задовольнити.
Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2023 року у справі №300/1627/23 скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Н. М. Судова-Хомюк 	
судді	 	І. М. Обрізко 	
 	 	Р. П. Сеник  	
Повне судове рішення складено 30 квітня 2024 року