П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2024 року 
м. Рівне

Справа № 559/104/24
Провадження № 22-ц/4815/660/24

Головуючий у Дубенському міськрайонному суді
Рівненської області: суддя Жуковська О.Ю.
Рішення суду першої інстанції ухвалено 20 березня 2024 року
в м. Дубно Дубенського району Рівненської області
(фіксування судового засідання за допомогою 
звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось).

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючий: суддя Хилевич С.В.
судді: Боймиструк С.В., Шимків С.С.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 20 березня 2024 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес Позика" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 
в с т а н о в и в:
       У вересні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Бізнес Позика" (далі - ТОВ "Бізнес Позика") пред`явило до ОСОБА_1 позов про стягнення 85 881,65 гривень, з яких: 34 037,66 гривень заборгованість за отриманим та неповернутим кредитом, 49 593,99 гривень заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами за користування кредитом та 2250 гривень заборгованість за нарахованою та несплаченою комісією.
       Мотивуючи свої вимоги, позивачем зазначалося про те, що 12 травня 2021 року між сторонами було укладено кредитний договір №159910-КС-004 шляхом обміну електронними повідомленнями, тобто підписаний у порядку, визначеному ст. 12 Законом України "Про електронну комерцію". Відповідно до умов договору відповідачу надано кредит у розмірі 34 000 гривень строком на 24 тижні - до 27 жовтня 2021 року на умовах сплати процентів за користування кредитом у розмірі 0,86501471% в день (фіксована ставка) та сплати комісії за надання кредиту в розмірі 5100 гривень. Видача кредиту позичальнику здійснювалася позивачем через партнера - Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Єлаєнс" (далі - ТОВ "ФК "Єлаєнс"), з яким укладено договір про надання послуг з переказу грошових коштів. 10 серпня 2021 року між ТОВ "Бізнес позика" та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду №1 до договору про надання кредиту. Ця угода також була укладена в електронній формі. Укладеною додатковою угодою сума кредиту була збільшена на 15 000 гривень, а строк кредиту був продовжений на 90 днів - до 25 січня 2022 року. За зміну умов договору позичальник зобов`язаний був сплатити комісію в розмірі 2250 гривень. Однак боржник свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, часткового сплативши кошти, у зв`язку з чим станом на 09 січня 2024 року заборгованість за кредитним договором становить 85 881,65 гривень.
       Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 20 березня 2024 року позов задоволено. 
       Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ "Бізнес Позика" заборгованість за договором про надання кредиту №159910-КС-004 від 12 травня 2021 року у розмірі 85 881, 65 гривню, з яких: заборгованість за отриманим та неповернутим кредитом склала 34037,66 гривень; заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками за користування кредитом - 49 593,99 гривень та заборгованість за нарахованою та несплаченою комісією - 2250 гривень.
       Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ "Бізнес Позика" витрати за сплату судового збору в розмірі 2 422,40 гривень.
       На рішення суду відповідачем подано апеляційну скаргу, де вона покликалась на його незаконність та необґрунтованість, які полягали в неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.
       Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказувала про те, що укладений між сторонами договір містить ознаки кредитного договору, а тому кредитором повинна бути фінансова установа, яка повинна отримати ліцензію на провадження господарської діяльності з надання такої фінансової послуги як кредит. Крім того, розмір нарахованих відсотків за користування кредитом значно перевищує розмір заборгованості за самим кредитами. Хоча відповідно до ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" подавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Тобто умови за кредитним договором є несправедливими, адже розмір штрафу перевищує 50% від суми договору.
       З наведених підстав просила скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у позові ТОВ "Бізнес Позика" відмовити повністю.
       У поданому відзиві позивач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін. Зверталася увага на те, що ТОВ "Бізнес Позика" зареєстроване як фінансова установа та внесена до Реєстру фінансових установ. Також товариству видано безстрокову ліцензію на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг, а саме надання коштів у позику, в т.ч. і на умовах фінансового кредиту. Не згоден позивач й з аргументами щодо недотримання ним положень ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів". Зважав на те, що проценти за користування кредитом є правомірною платою за користування кредитними коштами протягом періоду кредитування та не є компенсаційними виплатами в розумінні норм п. 5 ч.3 ст. 18 Закону "Про захист прав споживачів".
       Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги. 
       Судом попередньої інстанції встановлено, що 12 травня 2021 року між ТОВ "Бізнес Позика" та ОСОБА_1 було укладено договір №159910-КС-004 про надання кредиту шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 Законом України "Про електронну комерцію". Відповідно до умов договору позичальнику надано кредит у розмірі 34 000 гривень строком на 24 тижні на умовах сплати процентів за користування кредитом у розмірі 0,86501471% в день (фіксована ставка) та сплати комісії за надання кредиту в розмірі 5100 гривень.
       З візуальної форми послідовності дій клієнта видно, що ОСОБА_1 12 травня 2021 року о 19:52:16 підписала одноразовим електронним ідентифікатором за допомогою телефону паспорт споживчого кредиту, а о 19:55:48 год. цього ж дня підписала договір. Анкетні дані клієнта та РНОКПП повністю збігається з даними позичальника, наявні її копія паспорту та довідки про РНОКПП, як і номер телефону рахується за ОСОБА_1 , і підтверджується витягом з Українського бюро кредитних історій щодо відомостей про відповідача (а.с. 14-29, 43).
       Позивач свої зобов`язання за договором кредиту виконав, надавши позичальнику грошові кошти в розмірі 34 000 гривень шляхом перерахування на банківську картку позичальника № НОМЕР_1 , що підтверджується двома квитанціями платіжної системи ТОВ "ФК "Елаєнс" №407700490 та 407700601 від 12 травня 2021 року та двома довідками ТОВ "ФК "Елаєнс" (а.с.44-47).
       Належність банківської картки № НОМЕР_1 ОСОБА_1 підтверджується інформацією з особистого кабінету сервісу PRIVAT24 (а.с.54).
       Видача кредиту відповідачу здійснювалася кредитодавцем через партнера - ТОВ "ФК "Єлаєнс", з яким укладено договір про надання послуг з переказу грошових коштів від 14 грудня 2017 року та який має ліцензію Національного банку України на переказ коштів у національній валюті без відкриття рахунків №21 від 20.11.2014 (а.с. 48-53).
       Також 10 серпня 2021 року між ТОВ "Бізнес позика" та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду №1 до договору №159910-КС-004 про надання кредиту шляхом обміну електронними повідомленнями, підписану у порядку, визначеному ст. 12 Законом України "Про електронну комерцію", згідно з якою сума кредиту була збільшена на 15 000 гривень, а строк кредиту був продовжений на 90 днів - до 25 січня 22 року. За зміну умов договору позичальник зобов`язаний був сплатити комісію в розмірі 2250 гривень. Сторонами в пункті 7 додаткової угоди також погоджено новий "Графік платежів", відповідно до якого визначено розмір та дату внесення позичальником коштів (а.с.55-57).
       Відповідно до умов правочину ТОВ "Бізнес Позика" надало відповідачу додатковий кредит в розмірі 15 000 гривень, що підтверджується квитанцією платіжної системи "Pay" та листом АТ "Таскомбанк" від 27 листопада 2023 року, з яким товариством укладено договір №83 про організацію взаємодії при переказі коштів фізичним особам (а.с.61-73).
       З наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитом видно, що станом на 09 січня 2024 року у ОСОБА_1 наявна заборгованість за договором №159910-КС-004 про надання кредиту від 12 травня 2021 року в сумі 85 881,65 гривень, з яких: 34037,66 гривень склала сума заборгованості по тілу кредиту; 49 593,99 гривень - сума прострочених платежів по процентах; 2250 гривень - сума прострочених платежів за комісією (а.с.93-96).
       Разом з тим встановлено, що до внесення змін в основний договір додатковою угодою ОСОБА_1 на виконання умов договору здійснила часткову оплату на загальну суму 42 299,12 гривень. 
       Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у т.ч. електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
       Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
       Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
       За правилами ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
       Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
       Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
       Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
       З прийняттям Закону України "Про електронну комерцію" № 675-VIII (далі - Закон № 675-VIII) від 03 вересня 2015 року, який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.
       У статті 3 Закону № 675-VIII визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
       Відповідно до ст.ст. 11, 12 Закону № 675-VIII електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
       Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина 4 статті 11 Закону № 675-VIII).
       Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. (ч. 6 ст. 11 Закону № 675-VIII).
       Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, - ч. 12 ст. 11 Закону № 675-VIII.
       Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
       Надані позивачем докази містять відомості про підписання договорів, за якими вирішено стягнути заборгованість, електронним цифровим підписом, зокрема позичальником, за допомогою одноразового ідентифікатора, вчиненим з урахуванням положень ч. ч. 6, 12 п. 1 ст. 3, ст. 12, п. 12 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію", ч. 1 ст. 205 ЦК України.
       Повно і правильно встановивши обставини справи та застосувавши при вирішенні спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув заборгованість із ОСОБА_1 на користь ТОВ "Бізнес Позика". 
       Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.
       Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.
       Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.
       Відповідно до ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
       Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
       Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
       Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку ,коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
       Між тим, будь-яких доказів на обґрунтування своїх заперечень проти позову відповідач, в т.ч. і щодо відсутності вини та зобов`язань, не надала, а матеріали справи їх не містять.
       З договору про надання кредиту вбачається, що його умови відповідають законодавчому визначенню кредитного договору, передбаченому ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за яким банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
       Щодо розміру процентів, то такий розмір, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору (ч. 2 ст. 10561 ЦК України).
       Тлумачення змісту кредитного договору та додаткової угоди до нього дає підстави для висновку, що сторонами погоджено саме відсоткову ставку за користування кредитом, а не відповідальність за прострочення виконання грошового зобов`язання, що настає у разі невиконання зобов`язань за договором. 
       Отже, положення ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", на необхідність застування якої покликається боржник, не можуть бути застосовані щодо обумовлених сторонами процентів за користування кредитом.
       Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором є несправедливою умовою договору.
       Статтею 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
       У цій справі проценти за користування кредитом, які позивач просить стягнути з відповідача, нараховані виключно у межах строку дії кредитного договору в порядку 10561 ЦК України та вони не є мірою відповідальності за невиконання боргових зобов`язань позичальником в розумінні п.5 ч.3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" і ст. 549 ЦК України.
       Всупереч доводам заявника ТОВ "Бізнес Позика" зареєстроване як фінансова установа, товариство внесене до Реєстру фінансових установ 06 квітня 2017 року, а також має ліцензію на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг, а саме надання коштів у позику, в т.ч. і на умовах фінансового кредиту (а.с. 97-103).
       Отже, аргументи апеляційної скарги про незаконність і необґрунтованість рішення суду на увагу не заслуговують і спростовуються правильністю висновків суду.
       Хоча згідно з абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, однак будь-яких фактів про такі процесуально-правові порушення, що потягли би помилкове розв`язання цивільно-правового спору, відповідач не надала, а апеляційним судом здобуто не було.
       Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32).
       Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення у справах Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.
       Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 20 березня 2024 року - без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
       Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:                                                С.В. Хилевич

Судді:                                                                С.В. Боймиструк

                                                               С.С. Шимків