ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
07 травня 2024 року           справа №200/1281/24 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 11 березня 2024 року (повне судове рішення складено 11 березня 2023 року) у справі № 200/1281/24 (суддя в І інстанції Михайлик А.С.) за позовом ОСОБА_1 до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області, Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Головного державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Офіцерової Людмили Леонідівни, третя особа Державна судова адміністрація України про визнання неправомірними дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,

                                                           УСТАНОВИВ:

  ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області, Головного державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Офіцерової Л.Л., третя особа – Державна судова адміністрація України, в якому просила суд:
визнати неправомірною дією  направлення Костянтинівським міськрайонним судом Донецької області виконавчого листа у справі № 233/6265/16-ц, виданого 13.12.2023 Костянтинівським міськрайонним судом Донецької області, до Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на примусове виконання;
визнати неправомірною бездіяльність Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області щодо не відізвання виконавчого листа у справі № 233/6265/16-ц, виданого 13.12.2023 Костянтинівським міськрайонним судом Донецької області, з Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та зобов`язати його відкликати;
визнати неправомірною дією головного державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Офіцерової Л.Л. винесення постанови про відкриття виконавчого провадження № 74111897 та зобов`язати скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 09.02.2024 № 74111897 як помилково винесену, що не відповідає вимогам діючого законодавства;
визнати неправомірною бездіяльність головного державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Офіцерової Л.Л. щодо невинесення повідомлення про повернення стягувачу виконавчого документа у справі № 233/6265/16-ц, виданого Костянтинівським міськрайонним судом Донецької області, без прийняття до виконання у зв`язку з ненаправленням заяви про відкриття виконавчого провадження Державною судовою адміністрацією та зобов`язати повернути виконавчий документ стягувачу без прийняття до виконання як такого, що не відповідає вимогам, передбаченим Законом України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 11 березня 2024 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області, Головного державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Офіцерової Людмили Леонідівни, третя особа – Державна судова адміністрація України про визнання неправомірними дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, з підстав, передбачених п. 1 ч. 1, ч. 6 ст. 170 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Не погодившись з таким судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати ухвалу місцевого суду, ухвалити рішення, яким направити справу до Донецького окружного адміністративного суду для продовження розгляду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що висновок суду першої інстанції про те, що суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ в даній справі є передчасним, так як розгляд справи вже завершено.
Наголошує, що дії Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області, який не є стягувачем у даній справі, щодо направлення на примусове виконання виконавчого документа до Приморського ВДВС у м. Одесі, а також бездіяльність щодо не відізвання даного виконавчого документа з Приморського ВДВС у м. Одесі є протиправними. Також протиправними є дії державного виконавця, яким відкрито виконавче провадження без відповідної заяви стягувача – Державної судової адміністрації.

Апеляційний розгляд здійснено в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з таких підстав.

Відповідно до статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. 
Згідно з ч. 1 ст. 4 КАС України адміністративний суд - суд, до компетенції якого цим Кодексом віднесено розгляд і вирішення адміністративних справ. 
Адміністративною справою є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір. відповідач - суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача. 
Адміністративне судочинство - діяльність адміністративних судів щодо розгляду і вирішення адміністративних справ у порядку, встановленому цим Кодексом.
За приписами п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Під час визначення предметної юрисдикції справ слід виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. 
За змістом позовної заяви предметом оскарження, зокрема, є незгода позивача із оформленням Костянтинівським міськрайонним судом (відповідач 1) виконавчого листа та направленням його на виконання до відділу ДВС (відповідач 2). Позивач вважала помилковим зміст виконавчого листа, визначення стягувача та визначає дії відповідача 1 по його спрямуванню як безпідставні. Виконавчий лист на думку позивача має бути відізваний відповідачем 1.
Водночас, зазначений виконавчий лист виданий Костянтинівським міськрайонним судом Донецької області 13.12.2023 у цивільній справі № 233/6265/16-ц відповідно до резолютивної частини постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27.11.2023, прийнятої в межах цієї цивільної справи, відповідно до якої вирішено стягнути з приватного виконавця виконавчого округу Донецької області Матвійчук Наталії Євгеніївни в дохід держави судовий збір за подання касаційної скарги на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 23.05.2023 в розмірі 429,44 грн.
Виконавчий лист підписано суддею та секретарем. Також суддею підписано лист від 13.12.2023 про направлення наведеного виконавчого документу відповідачу 2.
Відповідно до ст. 431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, що є виконавчим документом. 
При цьому слід зазначити, що відповідно до змісту ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження та разом із примусовим виконанням судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) становить сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень.
Тобто, виконавчий лист видається судом у справі для примусового виконання судового рішення, прийнятого в такій справі, в той час як примусове виконання цього рішення – є завершальною стадією цього судового процесу. 
Згідно із частиною 1 статті 124 Конституції України делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. 
Відповідно до частини 2 вказаної статті юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
За змістом статей 126, 129 Конституції України рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов`язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватися у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.
Відповідно до частин 1 та 3 статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом.
У п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» від 13.06.2007 № 8 судам роз`яснено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається; суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.
У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникають у судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів” від 12.06.2009 № 6 судам роз`яснено, що у розумінні положень ч. 1 ст. 2, пп.1, 7, 9 ч. 1 ст. 3, ст. 17, ч. 3 ст. 50 Кодексу адміністративного судочинства судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб`єктами владних повноважень і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв`язку з розглядом судових справ. Скарги на дії, бездіяльність і рішення суддів мають розглядатися відповідно до процесуального законодавства.
Згідно з п. 57 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зміст конкретних судових рішень контролюється насамперед за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.
Відповідно до п. 55 висновку №3 (2002) КРЄС судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (наприклад надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави.
Вчинені суддею (судом) процесуальні дії з розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони вчиняються чи ухвалюються.
Вчинені судом (суддею) у відповідній справі процесуальні дії й ухвалені у ній рішення не підлягають окремому судовому оскарженню шляхом ініціювання нового судового процесу.
Оскарження діянь суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, про оскарження їхніх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ, а також про зобов`язання судів та суддів до вчинення певних процесуальних дій. Вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони, відповідно, були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені.
Вказаний висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постановах: від 08.05.2018 у справі № 521/18287/15-ц, від 21.11.2018 у справі № 757/43355/16-ц, від 29.05.2019 у справі № 489/5045/18.
З огляду на таке, місцевий суд дійшов правильного висновку про неможливість розгляду за правилами адміністративного судочинства позовних вимог ОСОБА_1 , заявлених до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області.
Доводи позивача щодо безпідставності направлення виконавчого листа, щодо невідповідності його змісту закону,  визначення неналежного стягувача можуть бути оцінені при вирішенні спору про оскарження дії, бездіяльності, рішень державного виконавця, вчинених при примусовому виконанні судового рішення на підставі зазначеного виконавчого документа, або ці питання можуть також вирішуватись в порядку ст. ст. 432, 442 ЦПК України, якими врегульовано виправлення помилок у виконавчому документі та визнання його таким, що не підлягає виконанню, заміну сторони виконавчого провадження.
При цьому, за змістом ч. 2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів.
У той же час, відповідно до ч. 1 цієї статті рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Як вже зазначалось, виконавчий лист виданий Костянтинівським міськрайонним судом Донецької області 13.12.2023 у цивільній справі № 233/6265/16-ц, тобто, рішення, дії чи бездіяльність виконавця щодо виконання судового рішення в цій справі на підставі цього виконавчого документу мають бути оскаржені позивачем до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області.
Згідно з ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
За приписами з ч. 1 ст. 23 Цивільного процесуального кодексу України усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою та третьою цієї статті. 
Тому, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що заявлені позовні вимоги до відповідача 2 мають вирішуватись в порядку цивільного судочинства. 
Відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 6 ст. 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. У разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Оскільки судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, ухвала суду є обґрунтованою, ухваленою з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали суду першої інстанції не вбачається.
Доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи переконливих доводів, які б були безпідставно залишені поза увагою суду першої інстанції.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,

                                                      ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 11 березня 2024 року у справі № 200/1281/24 – залишити без змін.
Повне судове рішення – 07 травня 2024 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів                                                                      І. В. Сіваченко

                                                                                          Т. Г. Гаврищук           

                                                                                                          А. А. Блохін