ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

14 травня 2024 року 	м. Дніпро	справа № 280/9252/23	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді  Юрко І.В., суддів:  Білак С.В., Чабаненко С.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 26 грудня 2023 року в адміністративній справі №280/9252/23 (головуючий суддя першої інстанції - Калашник Ю.В.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області; (третя особа - Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

                                                          В С Т А Н О В И В 
Позивач 02.11.2023 року звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області; (третя особа - Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області), в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача про відмову їй в призначенні пенсії за віком №084050012570 від 14.07.2023 року;
- зобов`язати відповідача повторно розглянути її заяву від 07.07.2023 року про призначення пенсії за віком, зарахувавши до страхового стажу період навчання з 01.09.1980 року по 28.12.1982 року  і період роботи з 01.02.1983 року по 28.07.1997 року (у т.ч. з 09.07.1986 року по 03.09.1986 року, з 27.03.1989 року по 17.07.1989 року та з 01.10.1990 року по 01.09.1992 року) відповідно до записів трудових книжок серія НОМЕР_1 та серія НОМЕР_2 .

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 26 грудня 2023 року адміністративний позов задоволено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач  подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду та прийняти постанову про відмову в задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішення суду першої інстанції ухвалено з не повним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального права. Апелянт вказує, що чинним законодавством України передбачено порядок підтвердження трудового стажу на підставі трудової книжки та інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. Вказує, що вік позивача становить 60 років 9 місяців 17 днів та вона має наявний страховий стаж 16 років 1 місяць 3 дні, натомість для призначення пенсії страховий стаж повинен становити 29 років, що визначено статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Також, апелянт вказує, що за доданими документами до страхового стажу не зараховано: період навчання з 01.09.1980 року по 28.12.1982 року згідно диплому НОМЕР_3 , оскільки виправлення прізвища власника не завірено належним чином. Для зарахування необхідно надати уточнюючу довідку про період за формою навчання, також не може бути врахований період роботи з 01.02.1983 року по 28.07.1997 року згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 , оскільки зміна прізвища на титульній сторінці завірена згідно довідки про укладення шлюбу № НОМЕР_4 , виданої відділом ЗХГС М2 Вологодської області рф.  При цьому, Угода між Урядом України і Урядом рф «Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і росії, які працюють за межами кордонів своїх країн» від 14.01.1993 року втратила чинність відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про припинення дії Угоди між Урядом України і Урядом російської федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і росії, які працюють за межами кордонів своїх країн» від 24.06.2023 року №639. Період роботи з 09.07.1986 року по 03.09.1986 року  потребує додаткового уточнення, оскільки виправлений номер наказу про прийняття на роботу не завірено належним чином; період роботи з 27.03.1989 року по 17.07.1989 року,  оскільки виправлено номер наказу про звільнення з роботи, який не завірено належним чином; період роботи з 01.10.1990 року по 01.09.1992 року, оскільки відсутній підпис відповідальної особи при звільненні з роботи.
Позивач подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до частин першої та другої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву   на скаргу, встановила наступне.
Позивач – ОСОБА_2 у період часу з 01.09.1980 року по 28.12.1982 року проходила навчання у Волгоградському обласному культурно-освітньому училищі Міністерства культури РРФСР, про що свідчить диплом НОМЕР_3 (а.с.13).
Позивач 07.07.2023 року звернулась до ГУ ПФУ в Запорізькій області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
За принципом екстериторіальності заява та додані документи розглядались ГУ ПФУ у Львівській області.
Рішенням ГУ ПФУ у Львівській області №084050012570 від 14.07.2023 року позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу 29 років (а.с.9 зворот).
В рішенні зазначено, що пенсійний вік визначений статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне, пенсійне страхування» становить 60 років. Вік заявника 60 років 9 місяців 17 днів. Необхідний страховий стаж згідно зі статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» становить 29 років. Страховий стаж особи становить 16 років 1 місяць 3 дні. За доданими документами до страхового стажу не зараховано:
- період навчання з 01.09.1980 року по 28.12.1982 року згідно диплому НОМЕР_3 , оскільки виправлення прізвища власника не завірено належним чином. Для зарахування необхідно надати уточнюючу довідку про період за форму навчання, видану на підставі первинних документів;
- період роботи з 01.02.1983 року по 28.07.1997 року згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 , оскільки зміна прізвища на титульній сторінці завірена згідно довідки про укладення шлюбу № НОМЕР_4 , виданої відділом ЗХГС М2 Вологодської області.  23.12.2022 року набрав чинності Закон України «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах» та протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних, та кримінальних справах від 22.01.1993 року,  відповідно до якого зупинено у відносинах, зокрема, з рф дію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м.Мінську 22.01.1993 року і ратифікованої Законом України від 10.11.1994 року № 240/94-ВР та протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993 року, вчинено від імені України у м.Москві 28.03.1997 року і ратифіковано Законом України від 03.03.1998 року №140/98-ВР. Документи, необхідні для призначення пенсії, зокрема, про стаж роботи, уточнюючі довідки про пільговий характер роботи, про навчання, про цивільний стан особи та інші документи враховуються при призначенні пенсії у разі проставлення апостеля компетентним органом держави, в якій документ був складений, передбаченого статтею 4 Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів від 05.10.1961.
Також зазначено, що період роботи з 09.07.1986 року по 03.09.1986 року потребує додаткового уточнення, оскільки виправлення номеру наказу про прийняття на роботу не завірено належним чином, з 27.03.1989 року по 17.07.1989 року оскільки виправлення в номері наказу про звільнення з роботи не завірено належним чином, з 01.10.1990 року по 01.09.1992 року, оскільки відсутній підпис відповідальної особи при звільненні з роботи. Дата, з якої особа матиме право на пенсійну виплату згідно підтверджених документів 21.09.2027 року.
Не погодившись з відмовою у призначенні пенсії за віком, позивач оскаржила  таку  відмову  до  суду.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, зазначає про таке.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Статтею 46 Конституції України гарантовано право громадянам на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Тобто, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 року (далі - Закон № 1058-IV).
У розумінні абз.22 статті 1 Закону №1058-IV пенсія щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим  Законом  пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Частиною першою статті 9 Закону №1058-IV передбачено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком;                    2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Відповідно до частини першої статті 26 Закону №1058-ІV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу: за наявності страхового стажу з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року від 20 до 30 років.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач від народження мала прізвище ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_5 , виданим Талазькою сільською радою Приморського району Архангельської області 02.10.1962 (а.с.19).
29.04.1983 року позивач зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 , внаслідок чого змінила прізвище на ОСОБА_5 . На підтвердження реєстрації зазначеного шлюбу 29.04.1983 року Череповецькою міською радою народних депутатів Вологодської області було видане свідоцтво про шлюб НОМЕР_6 . Це підтверджується записом на внутрішньому боці обкладинки трудової книжки НОМЕР_1 , засвідченим підписом керівника (голови) установи, в якій на той час працювала позивачка (Профспілка птахофабрики «Малечкіно» Череповецького району). Саме свідоцтво про шлюб не зберіглося. Згодом зазначений шлюб був розірваний, проте свідоцтво про його розірвання також не збереглося. Після розірвання шлюбу позивач залишила собі шлюбне прізвище ОСОБА_5 .
12.04.1991 року позивач зареєструвала шлюб з ОСОБА_6 , у зв`язку із чим змінила прізвище ОСОБА_5 на ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу НОМЕР_7 , виданим Відділом запису актів громадянського стану Виконавчого комітету Орджонікідзевської районної Ради народних депутатів Запорізької області 12.04.1991 року (а.с.21).
Як зазначає позивач у своєму позові, влітку 2022 року на особистому прийомі у ГУ ПФУ в Запорізькій області, звернено увагу позивача на те, що записи про зміну прізвища в трудовій книжці мають бути засвідчені печаткою підприємства, однак записи на внутрішньому боці обкладинки трудової книжки серія НОМЕР_1 про зміну прізвища позивача на ОСОБА_5 (1983 року) та на ОСОБА_7 (1991 року) були засвідчені лише підписами керівників підприємств, на яких на той час вона працювала. Працівник ГУ ПФУ в Запорізькій області порекомендував внести записи про зміну прізвища повторно із засвідченням їх печаткою підприємства за поточним місцем роботи.
Проте, оскільки свідоцтво про шлюб НОМЕР_6 від 29.04.1983 року не збереглося, роботодавець (ТОВ «Ашан Україна Гіпермаркет») відмовився внести запис про зміну прізвища на Дашина без підтверджувальних документів.
В подальшому, на підставі зазначеної довідки про укладення шлюбу №А-06620 від 06.09.2022 на додатковому аркуші в трудовій книжці серія НОМЕР_1 зроблено запис про зміну прізвища позивача на Дашина, що був засвідчений печаткою роботодавця ТОВ «Ашан Україна Гіпермаркет».
Посилання на довідку про укладення шлюбу №А-06620 від 06.09.2022 року, видану органом країни-агресора після початку повномасштабної збройної агресії, не задовольнило відповідача, оскільки, на його думку, для прийняття цієї довідки на ній мав бути проставлений апостиль.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що до 24.02.2022 року документи, видані державними органами рф, приймалися в Україні без проставлення апостилю, оскільки вимогу про апостилювання знімала Конвенція про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, що була вчинена від імені України у м. мінську 22.01.1993 року і ратифікована Законом України від 10.11.1994 року №240/94-ВР з подальшими протоколами до неї.
Законом України «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року» від 01.12.2022 №2783-IX дію вказаної конвенції зупинено у відносинах з рф та республікою білорусь, та Україна вийшла з конвенції. Відповідно до розділу II Закон №2783-IX набрав чинності з дня, наступного за днем його опублікування, тобто з 23.12.2022 року. Про зворотну дію в часі в тексті Закону №2783-IX не зазначено.
Разом з цим, Кабінет Міністрів України ухвалив постанову «Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав» від 04.02.2023 року №107, якою передбачено, що під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостилю тощо) у разі, коли станом на 24 лютого 2022 року такі документи приймалися на території України без спеціального посвідчення.
Таким чином, станом на дату видачі довідки про укладення шлюбу №А-06620 від 06.09.2022 року Україна ще була учасницею Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року і конвенція ще діяла (її дія ще не була зупинена) щодо України у відносинах з рф.
Оскільки, Закон №2783-IX, який  набрав чинності 23.12.2022 року, не має зворотної дії в часі, то його дія не поширюється на документи, видані раніше дати набрання цим  законом, в тому числі і на довідку про укладення шлюбу №А-06620 від 06.09.2022 року. На неї поширюється дія конвенції.
Водночас, оскільки станом на 24.02.2022 року довідки органів запису актів цивільного стану рф приймалися на території України без спеціального посвідчення, в силу постанови КМУ від 04.02.2023 року №107 такі документи, видані після 23.12.2022 року (дата зупинення дії конвенції та виходу з неї України), належить і далі приймати на території України під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостилю тощо).
Таким чином, відповідач протиправно відмовив у зарахуванні до страхового стажу періоду роботи позивачки з 01.02.1983 року по 28.07.1997 року з посиланням на те, що на довідці про укладення шлюбу №А-06620 від 06.09.2022 року не проставлено апостиль компетентним органом держави, в якій документ було складено.
Колегія суддів зазначає, що період роботи позивача з 01.02.1983 року по 28.07.1997 року є повністю підтвердженим, та підлягає зарахуванню до її страхового стажу.
Щодо не зарахування періоду навчання з 01.09.1980 року по 28.12.1982 року з підстав не засвідчення виправлення прізвища власника в дипломі, суд зазначає наступне.
Так, судом встановлено, що у дипломі НОМЕР_3 , виданому Вологодським обласним культурно-просвітницьким училищем Міністерства культури РРФСР 28.12.1982 року, виправлення прізвища позивача не здійснювалось, що підтверджується копією зазначеного диплому, яка наявна в матеріалах справи.
Відтак, посилання відповідача на наявне у дипломі НОМЕР_3 виправлення прізвища власника як на підставу не зарахування позивачу періоду навчання з 01.09.1980 року по 28.12.1982 року, суд вважає необґрунтованим та таким, що не підтверджується жодними доказами, у звёязку із чим, період навчання підлягає зарахуванню до страхового стажу позивача.
Щодо посилання відповідача на недоліки в окремих записах трудової книжки, суд зазначає наступне.
Згідно із частиною першою статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (абзац перший частини другої статті 24 Закону № 1058-ІV).
Абзацом другим частини четвертої статті 26 Закону №1058-ІV передбачено, що наявність страхового стажу, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, який дає право на призначення пенсії за віком, визначається на дату досягнення особою відповідного віку і не залежить від наявності страхового стажу на дату звернення за призначенням пенсії.
Слід зазначити, що до 01.01.2004 року порядок підтвердження стажу роботи був визначений статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Згідно із приписами статті 62 Закону №1788-ХІІ (які кореспондуються зі змістом статті 48 Кодексу законів про працю України) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Саме такий Порядок був затверджений постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993 року.
Відповідно до п.1 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Згідно з вимогами п.3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Відповідно до п.4.7 розділу IV Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» право особи на одержання пенсії встановлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.
Аналіз наведених правових положень свідчить про те, що основним документом, який підтверджує стаж роботи є трудова книжка.
Як встановлено судом, відповідачем в оскаржуваному рішенні, між іншого, зазначено про те, що період роботи з 09.07.1986 року по 03.09.1986 року потребує додаткового уточнення, оскільки виправлення номеру наказу про прийняття на роботу не завірено належним чином, з 27.03.1989 року по 17.07.1989 року оскільки виправлення в номері наказу про звільнення з роботи не завірено належним чином, з 01.10.1990 року по 01.09.1992 року, оскільки відсутній підпис відповідальної особи при звільненні з роботи.
З цього приводу, суд зазначає, що законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на адміністрацію підприємств, тому її не належне ведення не може позбавити позивача права на включення спірного періоду роботи до його страхового стажу і на отримання пенсії з його врахуванням.
За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
Разом з тим, недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на його особисті права.
Суд зазначає, що відсутність підпису відповідальної особи при звільненні з роботи та наявність виправлень не завірених належним чином не є тим недоліком, який може мати наслідком порушення конституційного права позивача на пенсійне забезпечення.
Апеляційний суд вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудових книжок. Відповідачем не взято до уваги, що не всі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у ній. Крім того, позивач не може нести відповідальності за правильність заповнення трудових книжках.
Вказана правова позиція відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 06.02.2018 року у справі №677/277/17, від 17.07.2018 року у справі №220/989/17, від 19.12.2019 року  у справі  №307/541/17.
Враховуючи викладене, відмова відповідача у зарахуванні до страхового стажу позивача спірних періодів роботи відповідно до записів трудової книжки є протиправною, оскільки стаж підтверджується основним документом - трудовою книжкою працівника.
Таким чином, оскаржуване рішення ГУ ПФУ у Львівській області №084050012570 від 14.07.2023 року про відмову позивачу в призначенні пенсії за віком є протиправним та підлягає скасуванню.
З огляду на викладене, з урахуванням наведених судом законодавчих норм та встановлених обставин, а також дискреції пенсійного органу в питаннях обрахунку стажу, необхідного для призначення пенсії, суд першої інстанції обґрунтовано визначив та зобов`язав відповідача повторно розглянути заяву позивача від 07.07.2023 року про призначення пенсії за віком.
При  повторному розгляді заяви позивача відповідач не може прийняти рішення, яке по суті повторює рішення, що визнане судом протиправним, і повинен вирішити заяву позивача з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цій справі.
Висновки суду, викладені в мотивувальній частині його рішення є в однаковій мірі обов`язковими для врахування суб`єктом владних повноважень при здійсненні своїх повноважень на виконання рішення суду, як і висновки, визначені в резолютивній частині рішення. Суд зауважує, що при визначенні меж встановлених зобов`язань необхідно враховувати як резолютивну, так і мотивувальну частини судового рішення.
Приписами статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, дає найбільший ефект.
Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та відповідати наявним обставинам.
Відповідно до Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, зазначені вимоги в апеляційній скарзі є не обґрунтованими та не підлягають задоволенню.
Приписи статті 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки дана справа розглянута судом апеляційної інстанції у відповідності до вимог частини 1 статті 310 КАС України за правилами спрощеного провадження та не відноситься до справ, передбачених частиною 4 статті 257 КАС України, судове рішення апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись статтями 12, 77, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
          
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 26 грудня 2023 року в адміністративній справі №280/9252/23 залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 26 грудня 2023 року в адміністративній справі №280/9252/23 залишити без змін.
          Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.    

Головуючий - суддя                                                                      І.В. Юрко 

                               суддя                                                                      С.В. Білак 

                               суддя                                                                      С.В. Чабаненко