УХВАЛА

28 травня 2024 року 
м. Київ

справа №420/8150/23
адміністративне провадження № К/990/36295/23  

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача                                                              Мельник-Томенко Ж.М., 
суддів -                                                             Жука А.В.,
                                                                      Мартинюк Н.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу 
за касаційною скаргою  ОСОБА_1 
на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26.09.2023 (головуючий суддя - О.В. Лук`янчук, судді - А.І. Бітов, І.Г. Ступакова)
у справі № 420/8150/23
за позовом ОСОБА_1 
до НОМЕР_1 прикордонного загону ( АДРЕСА_1 ) (військова частина НОМЕР_2 )
про визнання протиправним та скасування рішення, 

установив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до НОМЕР_1 прикордонного загону ( АДРЕСА_1 ) (військова частина НОМЕР_2 ), в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення № 287 про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16 річного віку, прийняте інспектором ПК віпс (тип А) ВПС « ІНФОРМАЦІЯ_1 » НОМЕР_1 прикордонного загону сержантом ОСОБА_2 31.01.2023 щодо ОСОБА_1 .

На обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що оскаржуваним рішенням позивачу відмовлено у перетинанні державного кордону України з посиланням на Закон України «Про правовий режим воєнного стану», Указ Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні від 24.02.2022» та нібито відсутністю підстав на право перетинання державного кордону, так я не надано на паспортний контроль документи, що підтверджують підставу для виїзду за кордон. На думку позивача, такі дії відповідача є протиправними, оскільки позивач виключений з військового обліку військовозобов`язаних на підставі підпункту «г» пункту 5 статті 37 Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» (підпункт 6 частини шостої статті 37 чинного Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», відповідно має право на виїзд за кордон. Крім того, позивач зазначає, що з оскаржуваного рішення неможливо встановити, яка саме підстава, визначена чинним законодавством, порушена. Також позивач підкреслює, що відповідач не вказав, з посиланням на норми чинного законодавства, які документи, окрім поданих, повинен був подати позивач при перетинанні державного кордону України у статусі громадянина України, який не є військовозобов`язаним. 

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14.08.2023 адміністративний позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16 річного віку № 287 прийняте інспектором ПК віпс (тип А) ВПС « ІНФОРМАЦІЯ_1 » НОМЕР_1 прикордонного загону сержантом                             ОСОБА_2 31.01.2023 щодо громадянина України ОСОБА_1 .

Враховуючи обставини, що згідно посвідчення № 19/4 позивач визнаний непридатним до військової служби зі зняттям з військового обліку за гр. І ст. 36б розкладу хвороб Наказ МОУ 1994 року, та за період з 24.02.2022 по 24.07.2023 позивачем здійснено 9 виїздів через державний кордон України, а також не спростування відповідачем доводів позивача, що перетинання державного кордону України за період з 24.02.2022 по 24.07.2023 відбулося за інших обставин ніж ті, що мали місце 31.01.2023, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскаржуване рішення є протиправним, оскільки у ньому не зазначено жодних підстав для неврахування наданих позивачем документів та не обґрунтовано причини відмови у перетинанні державного кордону України.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26.09.2023 апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_2 задоволено. Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.08.2023 скасовано. Прийнято нове судове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

При ухваленні постанови суд апеляційної інстанції виходив з того, що тимчасове посвідчення військовозобов`язаного з відміткою про зняття з обліку, як документ засвідчує виключно питання військового обліку особи та сам по собі не є достатнім підтверджуючим документом для перетину державного кордону позивачем в умовах воєнного стану. З врахуванням того, що окрім паспорту громадянина України для виїзду за кордон, позивач для проходження прикордонного контролю надав тільки тимчасове посвідчення військовозобов`язаного з відміткою про виключення його з військового обліку відповідно до пункту 3 частини шостої статті 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», та не надав доказів визнання в установленому порядку особою з інвалідністю або відповідно до висновку військово-лікарської комісії тимчасово непридатним до військової служби за станом здоров`я на термін до шести місяців (з наступним проходженням військово-лікарської комісії), суд апеляційної інстанції виснував про правомірність оскаржуваного рішення. 

Не погодившись із рішенням суду апеляційної інстанції, позивач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову апеляційного суду скасувати, залишити в силі рішення суду першої інстанції.    

Підстави, на яких подана касаційна скарга, заявник вказує пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвалою Верховного Суду від 18.12.2023 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 .

У відзиві на касаційну скаргу відповідач з доводами та вимогами скаржника не погоджується, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, постанову суду апеляційної інстанції - без змін. 

Ухвалою Верховного Суду від 24.05.2024 адміністративну справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Перевіривши матеріали справи та доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов наступних висновків.

За правилами частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України). 

Як зазначалось вище, касаційне провадження у справі відкрито на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Приписами пункту 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Частиною п`ятою статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Водночас Верховний Суд наголошує, що системний аналіз норм адміністративного процесуального законодавства свідчить, що під час вирішення справ суди враховують не будь-які висновки Верховного Суду, а ті, які висловлені Судом у подібних правовідносинах. 

За висновками Великої Палати Верховного Суду, подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (постанови від 27.03.2018 у справі                    № 910/17999/16, від 25.04.2018 у справі № 910/24257/16).

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду судовими рішеннями в подібних правовідносинах є такі, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (постанови від 16.05.2018 у справі            № 910/5394/15-г, від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16, від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11, від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц, від 19.05.2020 у справі № 910/719/19). 

На обґрунтування наявності підстав касаційного оскарження позивач посилається на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та застосування норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 05.01.2021 у справі № 640/11321/20, від 14.09.2023 у справі           № 200/7457/21, від 18.09.2019 у справі № 826/6528/18, від 10.04.2020 у справі № 819/330/18, від 11.08.2022 у справі № 160/8111/20, від 10.01.2020 у справі № 2040/6763/18.   

Варто зауважити, що предметом спору у справі № 640/11321/20 було правомірність рішення податкового органу про відповідність/невідповідність платника податку на додану вартість критеріям ризиковості платника податку.

Правовідносини у справах № 200/7457/21, № 160/8111/20 виникли у зв`язку із звільненням позивачів з посади прокурора у зв`язку з неуспішним проходженням атестації.

Предметом розгляду у справах № 826/6528/18, № 819/330/18 було правомірність рішень Державної фіскальної служби України про відмову у реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних податкових накладних, поданих товариствами.

Об`єктом судового перегляду у справі № 2040/6763/18 було рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців, яким до позивача застосовано дисциплінарного стягнення у вигляді зупинення діяльності приватного виконавця строком на три місяці.

Водночас, предметом розгляду цієї справи є рішення прикордонного органу, яким позивачу відмовлено в перетинанні державного кордону України.  

Отже, правовідносини у справах, на які покликається позивач в касаційній скарзі, не є подібними до правовідносин, що склалися у цій справі. 

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 339 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Відповідно до частини другої статті 339 Кодексу адміністративного судочинства України про закриття касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про закриття касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 327, 341, 345, 339, 355 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

ухвалив:

Закрити касаційне провадження № К/990/36295/23 у справі № 420/8150/23 за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26.09.2023 у справі за позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону ( АДРЕСА_1 ) (військова частина НОМЕР_2 ) про визнання протиправним та скасування рішення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                     Ж. М. Мельник-Томенко 

Судді                                                                  А.В. Жук 

                                                                      Н.М. Мартинюк