Справа № 463/884/24                                Головуючий у 1 інстанції: Рудаков Д. І. 
Провадження № 22-ц/811/872/24                 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

23 травня 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
головуючого - Копняк С.М.,
суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,
секретар судового засідання – Марко О.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Личаківського районного суду м.Львова від 06 березня 2024 року, у справі за скаргою ОСОБА_1 про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження та зобов`язання до вчинення дій, заінтересована особа: заступник начальника Личаківського відділу державної виконавчої служби у м.Львів Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Козак Софія Василівна,

ВСТАНОВИВ:

в лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою, в якій просив:
-скасувати постанову від 11 січня 2024 року у ВП № 73517564;
-зобов`язати уповноважену особу ДВС: 
скласти відповідний акт із зазначенням кількості дерев наявних на земельній ділянці, розташованій у АДРЕСА_1 (кадастровий номер 4610137200:03:004:0026) площею 0,1516 га;
стягнути з боржника розмір мінімальних витрат відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».
Скаргу мотивував тим, що постановою державного виконавця відкрито виконавче провадження відповідно до ухвали Личаківського районного суду м. Львова у справі № 463/9311/23, якою застосовано заходи забезпечення позову, а саме заборонено ОСББ «Тершаковців 4» видаляти будь-які дерева на земельній ділянці, розташованій у АДРЕСА_1 до розгляду справи по суті. Постановою від 11 січня 2024 року було закінчено виконавче провадження. При ознайомленні з матеріалами виконавчого провадженням, ОСОБА_1 встановлено, що в таких відсутній акт із зазначенням кількості дерев наявних на земельній ділянці, розташованій у АДРЕСА_1 та не стягнено з боржника розмір мінімальних витрат відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».
Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 06 березня 2024 року в задоволенні скарги відмовлено.
Ухвала мотивована необґрунтованістю поданої скарги.
Ухвалу суду оскаржив ОСОБА_1 , подавши в березні 2024 року апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 06 березня 2024 року та постановити нову ухвалу про задоволення скарги в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що оскаржувана ухвала є свавільною. Державним виконавцем складено формальний акт, такий суперечить приписам частини першої та другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження». Щодо постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, вказує, що визначений у ній розмір витрат мав би становити 408 грн, а не 169 грн як зазначено в постанові. В наданих до ДВС платіжних інструкція про сплату витрат виконавчого провадження відсутні підписи та невірно вказано платника і боржника. Отже, оскаржувана постанова від 11 січня 2024 року є передчасною.
В березні 2024 року від Личаківського відділу державної виконавчої служби у м. Львів Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому міститься прохання відмовити в задоволенні апеляційної скарги, залишити без змін ухвалу суду першої інстанції, і такий мотивований законністю оскаржуваної ухвали.
Учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, до суду апеляційної інстанції не з`явились, про причини своєї неявки не повідомили.
Наведене, на думку колегії суддів, не перешкоджає розгляду справи у відсутність її учасників.
Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з такого.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що на виконанні у Личаківському відділі державної виконавчої служби у м. Львів Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебувало виконавче провадження ВП № 73517564 по примусовому виконанні ухвали Личаківського районного суду м. Львова у справі № 463/9311/23, якою застосовано заходи забезпечення позову, а саме заборонено ОСББ «Тершаковців 4» видаляти будь-які дерева на земельній ділянці, розташованій у АДРЕСА_1 до розгляду справи по суті.
11 січня 2024 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі статей 39, 40 Закону України «Про виконавче провадження». Так, у вказаній постанові зазначено, що керівнику ОСББ «Тершаковців 4» ОСОБА_2 доведено до відома резолютивну частину рішення суду, про що складено акт державного виконавця від 20 грудня 2023 року. Витрати виконавчого провадження стягнуто.
Відповідно до статей 55, 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) – це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. 
Відповідно до статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Згідно з частиною першою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Відповідно до положень статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Згідно із положеннями частини другої та третьої статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
Згідно з частинами першою, другою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012 у справі за конституційним зверненням товариства з обмеженою відповідальністю «ДІД Конс» щодо офіційного тлумачення положень пункту 15 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» у взаємозв`язку з положеннями частини першої статті 41, частини п`ятої статті 124, пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України, статті 115 ГПК України, пунктів 1.3, 1.4 статті 1, частини другої статті 2, абзацу шостого пункту 3.7 статті 3 Закону України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу» (справа про стягнення заборгованості з підприємств паливно-енергетичного комплексу)).
В абзаці першому частини першої статті 431 ЦПК України визначено, що виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.
Виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, здійснюється в порядку, визначеному статтею 63 Закону України «Про виконавче провадження».
Виконавець під час виконання рішення про заборону вчиняти певні дії або про утримання від вчинення певних дій доводить до відома боржника резолютивну частину такого рішення, про що складає відповідний акт. Після складення акта виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження (частина четверта цієї статті Закону).
Як убачається з резолютивної часини ухвали Личаківського районного суду м. Львова від 01 лютого 2023 року, оприлюдненою в ЄДРСР та яка перебувала на примусовому виконанні в Личаківському відділі державної виконавчої служби у м. Львів Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, цим судовим рішенням заяву ОСОБА_1 про застосування заходів забезпечення позову задоволено. Заборонено Об`єднанню співвласників багатоквартирного будинку «Тершаковців 4», 79005, м. Львів, вул. Тершаковців 4, ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій 40929351, видалення будь-яких дерев на земельній ділянці, розташованій у на АДРЕСА_1 (кадастровий номер 4610137200:03:004:0026) площею 0,1516 га до розгляду справи за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Тершаковців 4», Львівської міської ради, Головного управління Держгеокадастру у Львівській області про витребування з чужого незаконного володіння земельної ділянки, відшкодування матеріальної та моральної шкоди по суті.
Саме такий зміст резолютивної частини доведено до відома боржника, що підтверджується актом державного виконавця від 20 грудня 2023 року, який став підставою для закінчення виконавчого провадження.
У цьому зв`язку, колегія суддів вважає, що державним виконавцем при виконанні ухвали суду про забезпечення позову, а також при закінченні виконавчого провадження з її примусового виконання, дотримано вимог Закону України «Про виконавче провадження».
Відтак, колегія суддів відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги щодо необхідності зазначення в акті державного виконавця про кількість дерев наявних на земельній ділянці, розташованій у АДРЕСА_1 (кадастровий номер 4610137200:03:004:0026) площею 0,1516 га, адже такі відомості у виконавчому документі, який виконувався державним виконавцем, відсутні.
Отже, доводи апеляційної скарги щодо незаконності постанови про закінчення виконавчого провадження не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення, або змінити рішення.
Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі у цій частині вимог скарги, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Щодо вимог скарги про стягнення з боржника розмір мінімальних витрат відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Відповідно до частини першої статті 42 Закону України «Про виконавче провадження» кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих із боржника коштів на витрати виконавчого провадження.
За змістом частин другої-третьої статті 42 Закону України «Про виконавче провадження» витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.
Витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті.
Витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих із боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження можуть здійснюватися приватним виконавцем за рахунок власних коштів.
За змістом пункту 5 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є виконавчими документами. Якщо виконавче провадження закінчено, а виконавчий збір, витрати на проведення виконавчих дій або штраф не стягнуто, відповідна постанова виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в загальному порядку.
Згідно із частиною другою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
Отже, імперативною нормою - частиною другою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» - закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.
До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.
Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 06 червня 2018 року у справі № 921/16/14-г/15 (провадження № 12-93гс18), у справі №127/9870/16-ц (провадження № 14-166цс18), від 28 листопада 2018 року у справі №2-01575/11 (провадження № 14-425цс18), від 13 березня 2019 року у справі № 545/2246/15-ц (провадження № 14-639цс18) та від 19 травня 2020 року у справі №754/2223/15-ц (провадження № 14-568цс19), а також у постановах Верховного Суду від 23 березня 2021 року у справі № 361/1222/20, від 09 квітня 2020 року у справі № 758/6070/19.
З урахуванням зазначених норм права та релевантної судової практики, вимоги скарги про стягнення з боржника розмір мінімальних витрат відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Таким чином, розглядаючи зазначені вимоги скарги в порядку цивільного судочинства, суд першої інстанції у порушення норм процесуального права не звернув належної уваги на те, що правовідносини в цій частині скарги є адміністративно-правовими, а тому справа у цій частині підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.
З урахуванням зазначеного, оскаржувану ухвала в частині означених вимог підлягає скасуванню в апеляційному порядку із закриттям провадження у справі у зазначеній частині.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.
Відповідно до частини першої, другої статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 377, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 06 березня 2024 року в частині вимог скарги про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження залишити без змін.
Ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 06 березня 2024 року в частині вимог скарги про стягнення з боржника розмір мінімальних витрат відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» скасувати.
Провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 про зобов`язання до вчинення дій, заінтересована особа: заступник начальника Личаківського відділу державної виконавчої служби у м.Львів Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Козак Софія Василівна в частині вимог про стягнення з боржника розміру витрат виконавчого провадження відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» закрити.
Повідомити ОСОБА_1 , що розгляд справи за його скаргою в частині вимог про стягнення з боржника розміру витрат виконавчого провадження відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» віднесено до юрисдикції адміністративних судів.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 27 травня 2024 року.

Головуючий                                                 С.М. Копняк
Судді:                                                                С.М. Бойко
А.В. Ніткевич