ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

22 квітня 2024 р.	м. Одеса	Справа № 400/14386/23	
Головуючий в 1 інстанції: Птичкіна В.В. 

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі: головуючої судді – Шевчук О.А.,
суддів: Бойка А.В., Федусика А.Г.

розглянувши за правилами загального позовного провадження в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 січня 2024 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області про зобов`язання вчинити певні дії, - 
ВСТАНОВИЛА:
В листопаді 2023 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просив зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду за листопад 2023 року.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач працює на посаді судді Ленінського районного суду м. Миколаєва, доказом чого є Указ Президента України від 17.10.2019 №760/2019. Однак, за листопад 2023 року йому суддівську винагороду не виплачено, що є порушенням його прав на оплату праці.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 січня 2024 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області, що полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 суддівської винагороди за листопад 2023 року. Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду за листопад 2023 року. 
Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Доводами апеляційної скарги зазначено, що Законом № 2710-ІХ запроваджено розрахункову величину для визначення базового розміру посадового окладу судді, яка станом на 1 січня 2023 року складає 2102 гривні. В обґрунтування своєї правової позиції апелянт посилається на постанову Верховного Суду від 26.09.2018 р. у справі № 820/1853/17. Положення статті 7 Закону № 2710-ІХ, яким визначено, що прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня 2023 року у розмірі 2102 гривні, є чинними, не конституційним не визнавався та не скасовувався, а тому підлягає виконанню. Отже, на думку апелянта, Територіальне управління, як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня не мало правових підстав для виплати суддівської винагороди без застосування норм статті 7 Закону № 2710-ІХ, яким визначено прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня 2023 року у розмірі 2102 гривні. Апелянт вказує, що Територіальне управління, як розпорядник коштів нижчого рівня повинно нараховувати та виплачувати у період з 01.01.2023 року суддівську винагороду суддям із застосування прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102 гривні, встановлених Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік".
У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що оскільки відсутні будь-які доводи, які стосуються незаконності та необґрунтованості цього конкретного рішення, то і вимоги про його скасування задоволенню не підлягають.
Згідно з ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що Указом Президента України «Про призначення суддів» №760/2019 від 17.10.2019 р. ОСОБА_1 призначено на посаду судді Ленінського районного суду м. Миколаєва безстроково.
В лютому 2022 року ОСОБА_1 був призваний на військову службу до Збройних Сил України за мобілізацією.
19.07.2022 набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» № 2352-IX, яким внесені зміни до ст.119 КЗпП, та скасовано право мобілізованих громадян на збереження середнього заробітку.
19.07.2022 головою Ленінського районного суду м. Миколаєва видано наказ № 12ос/г/22 «Про припинення виплати середньомісячного заробітку ОСОБА_1 ».
У п.1 вищезазначеного наказу вказано у наказі від 01.03.22 № 6ос/г/22 “Про увільнення судді ОСОБА_1 від роботи у зв`язку із призовом на військову службу слова “і середньомісячного заробітку” виключити.
У п.2 Наказу зазначено припинити з 19 липня 2022 року нарахування та виплату середньомісячного заробітку судді Ленінського районного суду м. Миколаєва ОСОБА_1 у зв`язку з призовом на військову службу під час мобідізації на особливий період (а.с. 16). 
ОСОБА_1 суддівську винагороду за листопад 2023 р. не отримував.
Приймаючи рішення про задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у позові йдеться про нарахування та виплату суддівської винагороди (Закон № 1402), а не середньомісячного заробітку (Кодекс законів про працю України), тому факт видання Наказу № 12 не впливає на виконання відповідачем (розпорядником бюджетних коштів щодо місцевих судів) обов`язків, встановлених статтею 148 Закону № 1402. У Законі № 1402 відсутня норма про припинення нарахування та виплати суддівської винагороди судді, який був призваний на військову службу. При цьому, у частині шостій статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України вказано, що аналогія закону та аналогія права не застосовується для визначення підстав, меж повноважень та способу дій органів державної влади та місцевого самоврядування. З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов висновку, що у відповідача не було законних підстав для ненарахування та невиплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за листопад 2023 року, тому суд встановив, що бездіяльність Управління є протиправною, а порушені права позивача мають бути відновлені.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегією суддів встановлено, що приймаючи рішення, суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального права у зв`язку з чим є необхідність вийти за межі апеляційної скарги.
Згідно із частиною другою    статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені    Конституцією    та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно    статті 126 Конституції України    незалежність і недоторканність судді гарантуються    Конституцією    і законами України.
Статтею 130 Конституції України    визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд, визначено    Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII    (далі також -    Закон № 1402-VIII).
Відповідно до частини першої    статті 135 Закону № 1402-VIII    суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Згідно частини четвертої    статті 148 Закону № 1402-VIII    функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації України.
Відповідно до    статті 149    Закону № 1402-VIII    суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього    Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому    Бюджетним кодексом України.
Питання щодо формування кошторисів і щомісячних розписів видатків, зокрема видатків на виплату суддям суддівської винагороди, вирішується не самостійно територіальними органами Державної судової адміністрації України, а останні здійснюють фінансування судів щодо указаних виплат на підставі відповідних наказів голів судів, якими з дотриманням вимог закону визначається розмір суддівської винагороди, яка підлягає сплаті судді відповідного суду.
Колегією суддів встановлено, що наказом № 6о/с/г/22 від 01.03.22 р. позивача увільнено від виконання службових обов`язків у зв`язку з прийняттям на військову службу із збереженням місця роботи, посади та середнього заробітку до дня фактичної демобілізації відповідно до частини третьої    статті 119 КЗпП України.
Колегія суддів зазначає, що станом на час прийняття позивача на військову службу частина третя    статті         119         КЗпП України    передбачала, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до    Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»    внесено зміни до частини третьої    статті 119 КЗпП України, згідно яких виключено норму щодо нарахування середнього заробітку у період проходження військової служби за призовом під час мобілізації з 19 липня 2022 року.
Вказані зміни стали підставою саме для винесення наказу  головою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 липня 2022         року № 12ос/г/22, яким з наказу № 6о/с/г/22 від 01.03.22 р. виключено слова «середньомісячного заробітку» та припинено з 19 липня 2022 року нарахування та виплату середньомісячного заробітку судді Ленінського районного суду м. Миколаєва у зв`язку з призивом на військову службу під час мобілізації на особливий період.(а.с. 16)                
При цьому, ненарахування та невиплата позивачу суддівської винагороди за листопад 2023 року відповідачем здійснено на підставі вказаного наказу.
Зазначений наказ позивачем не оскаржено, він чинний на момент розгляду цього спору.
Чинність наказу голови Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 липня 2022 року № 12ос/г/22 свідчить про відсутність у цьому спорі протиправної бездіяльності відповідача, у зв`язку з чим, колегія суддів приходить до висновку що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 23 листопада 2023 року у справі №340/5033/22.
Крім цього, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, що у законі № 1402 відсутня норма про припинення нарахування та виплати саме суддівської винагороди судді, який був призваний на військову службу, оскільки відповідно висновку що викладено в  рішенні Конституційного Суду України від 15    жовтня 2013 року № 8-рп/2013   під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у  частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що поняття «суддівська винагорода» у контексті спірних правовідносин є рівнозначним поняттю «оплата праці».  
Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права та дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Відповідно до п.4 ч.1 ст.317 КАС України підставами для скасування рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області - задовольнити.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 січня 2024 року – скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.
Відповідно до ст. 329 КАС України постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча суддя:                                                                                          О.А. Шевчук 

Суддя:                                                                                                             А.В. Бойко 

          Суддя:                                                                                                             А.Г. Федусик