ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 квітня 2024 року
м. Київ
справа № 522/3192/21
провадження № 61-8094св23
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., 
Сердюка В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 ,
в інтересах якого діє адвокат Кравець Микола Анатолійович, на постанову Одеського апеляційного суду від 13 квітня 2023 року у складі колегії суддів Князюка О. В., Заїкіна А. П., Погорєлової С. О.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду позовом про поділ спільного майна подружжя. 
Позовні вимоги мотивовано тим, що з 05 червня 1998 року до 24 жовтня 
2007 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Сімейного суду Лимасола Республіки Кіпр від 24 жовтня 2007 року, яке набрало законної сили 29 листопада 2007 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.
Під час перебування у шлюбі за спільні кошти було придбано квартиру АДРЕСА_1 ; гараж № НОМЕР_1 на АДРЕСА_2 ; нежитлові приміщення 
АДРЕСА_3 ; нежитлову будівлю, загальною площею 1 278,9 кв. м, за адресою: АДРЕСА_4 .
Указане майно є спільною сумісною власністю подружжя, а тому, на думку позивача, підлягає поділу між ними із застосуванням статей 69-71 СК України, статей 364, 370, 372 ЦК України.
З урахуванням заяви про зменшення позовних вимог ОСОБА_1 остаточно просила суд визнати за нею право власності на 1/2 ідеальну частку квартири 
АДРЕСА_1 , а інше спільне сумісне майно подружжя розділити за варіантом позивача шляхом поділу у натурі:
виділити у натурі та визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на гараж № НОМЕР_1 на АДРЕСА_2 та нежитлові приміщення АДРЕСА_3 ;
виділити у натурі та визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на нежитлову будівлю, загальною площею 1 278,9 кв. м, за адресою: АДРЕСА_4 ;
стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за різницю у вартості часток у розмірі 908 246,50 грн та припинити право спільної сумісної власності подружжя на зазначені об`єкти.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2021 року 
у задоволенні позову відмовлено у зв`язку з пропуском позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем.
Посилаючись на положення статті 267 ЦК України, суд першої інстанції керувався тим, що шлюб між сторонами розірвано 24 жовтня 2007 року, 
а з позовом про поділ майна подружжя ОСОБА_1 звернулася лише 
в лютому 2021 року. Крім того, у 2012 році позивач зверталася до суду 
з позовом про визнання недійсними договорів купівлі-продажу щодо майна, зазначеного в цьому позові (справа № 2/1522/8917/11). Тобто, з указаного часу ОСОБА_1 як співвласник майна дізналася про порушення її права власності, і саме з указаного моменту розпочався перебіг строку позовної давності для вимог про поділ майна подружжя.
При цьому суд першої інстанції вважав причини пропуску строку позовної давності непереконливими, а заперечення на застосування строків позовної давності неповажними з огляду на те, що предметом розгляду справи є поділ спільного майна подружжя.
Постановою Одеського апеляційного суду від 13 квітня 2023 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2021 року скасовано.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено частково.
Поділено спільне сумісне майно подружжя та визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 ; 1/2 частку гаража № НОМЕР_1 на АДРЕСА_2 ; 1/2 частку нежитлових приміщень АДРЕСА_3 ; 
1/2 частку нежитлової будівлі, загальною площею 1 278,9 кв. м, за адресою: АДРЕСА_4 .
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що після ухвалення рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2012 року (справа 
№ 2/1522/8917/11), залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 24 січня 2013 року, яким задоволено позовну заяву 
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу спірного майна, позивач проживала у спірній квартирі та користувалася гаражем і нежитловими приміщеннями.
Реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно на виконання ухвали Апеляційного суду Одеської області від 24 січня 2013 року (тобто фактичне виконання рішення суду, відновлення становища, що існувало до укладення недійсних правочинів) ОСОБА_2 було здійснено 03 вересня 2019 року.
Оскільки спір між сторонами щодо поділу майна виник у вересні 2019 року, коли відповідач почав чинити перешкоди в користуванні спірною квартирою позивачу, то саме з цього часу слід відраховувати позовну давність на звернення з позовом за захистом порушеного права. Оскільки позивач звернулася з зазначеним позовом до суду у лютому 2021 року, тобто в межах строку позовної давності, тому відсутні підстави для застосування позовної давності.
З урахуванням принципу рівності часток майна дружини та чоловіка, ураховуючи відсутність згоди присудження грошової компенсації та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми, апеляційний суд визнав ідеальні частки подружжя в спірному майні без його реального поділу і залишив майно у їх спільній частковій власності.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
У травні 2023 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга 
ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Кравець М. А., на постанову Одеського апеляційного суду від 13 квітня 2023 року, у якій просить скасувати оскаржувану постанову в частині задоволення позовних вимог про поділ майна подружжя та визнання права власності за ОСОБА_1 на 1/2 частку квартири 
АДРЕСА_1 ; 1/2 частку гаража № 26 на АДРЕСА_2 ; 1/2 частку нежитлових приміщень 
АДРЕСА_3 ; 1/2 частку нежитлової будівлі, загальною площею 1 278,9 кв. м, за адресою: АДРЕСА_4 , та ухвалити у цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.
У касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судового рішення заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував положення частини першої статті 261 ЦК України та не врахував висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, постановах Верховного Суду від 27 січня 
2021 року у справі № 186/599/17, від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17. 
Про порушення права власності на спірне майно позивачу було відомо, починаючи з 2007 року, проте з заявленими позовними вимогами 
ОСОБА_1 звернулася до суду лише у 2021 році. На підтвердження вказаного ОСОБА_2 посилається на те, що у березні 2007 року ОСОБА_1 вперше зверталася до суду з позовом про поділ майна подружжя; у подальшому вона зверталася до суду з позовом про поділ майна подружжя у квітні 2008 року, що підтверджується рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03 лютого 2011 року у справі № 2-3816/11 (щодо нежитлового приміщення АДРЕСА_1 та автомобіля марки «Land Rover Discovery»). Такі дії позивача свідчать про штучне подвоєння судового процесу, що відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, є недопустимим.
У 2008 році ОСОБА_1 зверталася до суду з позовом про визнання недійсними договорів купівлі-продажу спірних об`єктів (нежитлових приміщень, квартири і гаража, які є предметом спору у цій справі), що також підтверджує факт обізнаності позивача про її порушене право, за захистом якого вона звернулася із пропуском позовної давності. 
У 2013 році ОСОБА_1 зверталася до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення щодо спірного майна, а її представник адвокат Люлька О. В. у 2018 році звертався до прокуратури із заявою, відповідно до змісту якої ініціювалося питання про захист права ОСОБА_1 на володіння майном.
Заявник зазначає, що якщо розглядати кожне звернення позивача до суду чи правоохоронних органів як окрему підставу початку перебігу позовної давності, то відповідно до вимог статті 72 СК України строк на звернення з цим позовом закінчився у січні 2021 року, у той час як із заявленим позовом ОСОБА_1 звернулася до суду лише 23 лютого 2021 року.
Таким чином, оскільки позивачу було відомо про порушення її прав як співвласника на спірне майно, ураховуючи пропуск позовної давності, суд апеляційної інстанції зробив помилковий висновок про часткове задоволення позову.
Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 26 червня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Приморського районного суду м. Одеси.
Листом Верховного Суду від 23 листопада 2023 року повторно витребувано матеріали справи з Приморського районного суду м. Одеси.
У листопаді 2023 року справа № 522/3192/21 надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 05 червня 1998 року до 24 жовтня 2007 року, що підтверджується копіями свідоцтва про укладення шлюбу, про розірвання шлюбу (а. с. 27, 28, 32, т. 1).
Рішенням Сімейного суду Лимасола Республіки Кіпр від 24 жовтня 
2007 року, яке набрало законної сили 29 листопада 2007 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.
У період перебування в зареєстрованому шлюбі сторонами було набуто у спільну сумісну власність та оформлено на ім`я відповідача, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, таке майно: 
квартира АДРЕСА_1 (свідоцтво про право власності, видане виконавчим комітетом Одеської міської ради 04 травня 2005 року, зареєстроване КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 12 травня 2005 року); 
гараж 
АДРЕСА_5 (свідоцтво про право власності, видане виконавчим комітетом Одеської міської ради 05 травня 2005 року, зареєстроване КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 16 травня 2005 року); 
нежитлові приміщення АДРЕСА_3 (свідоцтво про право власності, видане виконавчим комітетом Одеської міської ради 05 травня 2005 року); 
нежитлову будівлю, загальною площею 1 278,9 кв. м, за адресою: АДРЕСА_4 (договір купівлі-продажу від 27 липня 2007 року, р/н НОМЕР_2 , зареєстрований 13 серпня 2007 року).
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 лютого 
2012 року (справа № 2/1522/8917/11) позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу задоволено та визнано недійсними договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 20 липня 
2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Комісаровою С. О., 
р/н НОМЕР_3 ; договір купівлі-продажу гаражу 
АДРЕСА_5 , укладений 20 липня 2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Комісаровою С. О., р/н НОМЕР_4 ; договір купівлі-продажу нежитлових приміщень № 6 в будинку АДРЕСА_2 , укладений 20 липня 2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Комісаровою С. О., р/н 5305. Указане рішення залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 24 січня 2013 року.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду                         
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.
Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Аналіз касаційної скарги свідчить про оскарження постанови апеляційного суду лише в частині задоволення позовних вимог про поділ майна подружжя та визнання права власності за ОСОБА_1 на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 ; 1/2 частку гаража № 26 на АДРЕСА_2 ; 1/2 частку нежитлових приміщень АДРЕСА_3 ; 1/2 частку нежитлової будівлі, загальною площею 
1 278,9 кв. м, за адресою: АДРЕСА_4 , а тому з урахуванням меж та підстав касаційного оскарження в іншій частині оскаржуване судове рішення не переглядається.
Перевіривши доводи касаційної скарги з підстав та у межах касаційного оскарження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення в оскаржуваній частині - залишенню без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який 
не суперечить закону.
Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї (далі - Конвенція), згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (стаття 10 ЦПК України).
Предметом спору у справі, що переглядається, є поділ спільного майна подружжя.
Відповідно до частини першої статті 36 Сімейного кодексу України (далі - 
СК України) шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.
У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 
69 СК України).
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Конструкція статей 60, 70 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. 
Ця презумпція може бути спростована, і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) та уніфіковано застосовано Верховним Судом 
у постановах від 11 травня 2022 року у справі № 185/4831/17, від 20 березня 2023 року у справі № 752/25566/20-ц, від 08 квітня 2024 року у справі 
№ 639/2542/22, що свідчить про єдність та сталість судової практики 
у вирішенні вказаного питання.
Таким чином, вирішуючи питання про поділ майна подружжя, встановивши факт набуття цього майна подружжям у період перебування в шлюбі, застосуванню підлягають положення статей 60, 70 СК України з урахуванням презумпції спільності права власності подружжя на майно.
У справі, що переглядається, судами встановлено та не спростовано сторонами, що спірне майно (квартира АДРЕСА_1 ; гараж АДРЕСА_5 ; нежитлові приміщення АДРЕСА_3 ; нежитлова будівля, загальною площею 1 278,9 кв. м, за адресою: 
АДРЕСА_4 ) набуте ОСОБА_2 та ОСОБА_1 під час перебування у зареєстрованому шлюбі. Доводів щодо спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно касаційна скарга не містить.
Щодо застосування позовної давності до спірних правовідносин
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев'ята статті 7 СК України).
Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства.
До вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу. У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до Цивільного кодексу України, якщо інше не передбачено цим Кодексом (частини перша, друга статті 20 СК України).
Позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (стаття 72 СК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) вказано, що «…можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов».
Вирішуючи питання застосування позовної давності до вимог, що випливають із сімейних відносин, зокрема щодо позову про поділ майна подружжя, пред`явлений після розірвання шлюбу, Верховний Суд неодноразово виснував про те, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, якщо шлюб розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними.
Вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.
Вказаний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду 
від 12 травня 2022 року у справі № 126/1737/20, від 28 червня 2022 року у справі № 331/3589/20, від 15 травня 2023 року у справі № 200/26797/15-ц, 
від 16 жовтня 2023 року у справі № 759/12245/20.
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
Відхилення від сталої судової практики порушує принцип уніфікованого застосування закону, нівелює забезпечення єдності та послідовності судочинства.
У справі, що є предметом касаційного перегляду, апеляційним судом установлено, що під час перебування у шлюбі 20 липня 2007 року 
ОСОБА_2 , не маючи згоди своєї дружини ОСОБА_1 , здійснив відчуження спільної сумісної власності, а саме: квартири АДРЕСА_6 , гаражу № НОМЕР_1 та нежитлових приміщень АДРЕСА_3 , шляхом укладання договорів купівлі-продажу з ОСОБА_3 .
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 лютого 
2012 року (справа № 2/1522/8917/11) позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу задоволено та визнано недійсними договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 20 липня 
2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Комісаровою С. О., 
р/н НОМЕР_3 ; договір купівлі-продажу гаражу 
АДРЕСА_5 , укладений 20 липня 2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Комісаровою С. О., р/н НОМЕР_4 ; договір купівлі-продажу нежитлових приміщень № 6 в будинку АДРЕСА_2 , укладений 20 липня 2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Комісаровою С. О., р/н 5305. Указане рішення залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 24 січня 2013 року.
Таким чином, спірне нерухоме майно повернулося до складу спільної сумісної власності подружжя.
Судом установлено та не спростовано відповідачем, що ОСОБА_1 після прийняття ухвали Апеляційного суду Одеської області від 24 січня 2013 року проживала у спірній квартирі та користувалася спірним гаражем і нежитловими приміщеннями.
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно на виконання ухвали Апеляційного суду Одеської області 
від 24 січня 2013 року (тобто фактичне виконання рішення суду, відновлення становища, що існувало до укладення недійсних правочинів) ОСОБА_2 було здійснено лише 03 вересня 2019 року.
Установивши, що до вересня 2019 року право позивача на належну їй частину 
у спільному майні не порушувалось відповідачем, ОСОБА_1 проживала 
у спірній квартирі та користувалася гаражем, здійснювала ремонтні роботи, 
а тому оскільки спір між сторонами щодо поділу майна виник у вересні 
2019 року, коли відповідач почав чинити перешкоди в користуванні спірною квартирою, висновок апеляційного суду про дотримання позивачем позовної давності при зверненні до суду з цими вимогами є обґрунтованим.
При цьому колегія суддів зауважує що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. 
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).
Категорія «добросовісність» є основоположною в розмежуванні належного здійснення цивільних процесуальних прав і зловживання такими правами. Добросовісність слід розглядати як властивість, що передбачає використання цивільних процесуальних прав виключно за їх призначенням та є однією з умов виконання завдань цивільного судочинства, оскільки вона є регулятором суспільних відносин.
ОСОБА_2 , будучи обізнаним, що спірне майно (квартира 
АДРЕСА_1 ; гараж АДРЕСА_5 ; нежитлові приміщення 
АДРЕСА_3 ) набуте під час перебування у зареєстрованому шлюбі з 
ОСОБА_1 , а отже, на нього поширюється режим спільної сумісної власності, без згоди дружини відчужив це майно за договорами купівлі-продажу від 20 липня 2007 року, укладеними з ОСОБА_3 .
Після визнання договорів купівлі-продажу недійсними на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2012 року у справі 
№ 2/1522/8917/11 ОСОБА_2 своєчасно не вчинив дій для відновлення становища, що існувало до укладення недійсних правочинів, не здійснив державну реєстрацію права власності на виконання вказаного судового рішення.
Разом із тим, достеменно знаючи, що право власності ОСОБА_3 на спірне майно вже припинено на підставі судового рішення у справі № 2/1522/8917/11, ОСОБА_2 у жовтні 2016 року звернувся з позовом до ОСОБА_3 про припинення права власності та визнання за ним права власності на спірне майно (квартиру 
АДРЕСА_1 ; гараж 
АДРЕСА_5 ; нежитлові приміщення АДРЕСА_3 ). При цьому відповідно до суб`єктного складу учасників спору не зазначив ОСОБА_1 .
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2016 року у справі № 522/338/16 позовні вимоги задоволено. Припинено право власності ОСОБА_3 на спірне майно, визнано за ОСОБА_2 право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 ; гараж № НОМЕР_1 на 
АДРЕСА_2 ; нежитлові приміщення АДРЕСА_3 . Указано, що рішення є підставою для реєстрації права власності за ОСОБА_2 . 
Постановою Апеляційного суду Одеської області від 31 липня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 як особи, яка не брала участі у справі, задоволено частково. Скасовано рішення Приморського районного суду 
м. Одеси від 12 грудня 2016 року в частині визнання за ОСОБА_2 права приватної  власності на квартиру АДРЕСА_1 ; гараж № НОМЕР_1 на АДРЕСА_2 ; нежитлові приміщення АДРЕСА_3 ; та в частині встановлення порядку виконання судового рішення щодо реєстрації права власності за 
ОСОБА_2 . Постанова апеляційного суду мотивована тим, що перереєстрація права власності на спірне майно повинна відбуватися на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 лютого 
2012 року (справа № 2/1522/8917/11), яким визначено правовий статус майна (спільна сумісна власність подружжя).
Указані дії у їх сукупності свідчать про намагання ОСОБА_2 розпоряджатися майном, придбаним та набутим подружжям під час перебування у шлюбі, одноособово, що може вказувати на недобросовісність розпоряджання своїми цивільними правами.
Повно та всебічно дослідивши обставини, що мають значення для справи, надавши оцінку доказам, суд апеляційної інстанції зробив обґрунтований висновок про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та поділ спірного майна з урахуванням принципу рівності прав чоловіка та дружини. 
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про неврахування апеляційним судом правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, Верховного Суду у постановах від 27 січня 2021 року у справі № 186/599/17, від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17, з огляду на їх безпідставність, оскільки в цих справах та справі, яка переглядається, судами встановлені різні фактичні обставини.
Реалізація положень частини четвертої статті 263 ЦПК України полягає у тому, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду лише у справах, у яких відносини є подібними.
Загальний підхід, який підлягає використанню через методологію застосування класичного прецеденту (релевантності), вимагає застосування практики Верховного Суду через схожість фактів або юридичних висновків, і «ідеальна релевантність» може бути побудована саме на цих підставах.
У справі № 910/3009/18 у порядку господарського судочинства предметом спору було визнання протиправними дій Правління НБУ, скасування постанови Правління НБУ та зобов`язання НБУ повернути на рахунок ПАТ «ВіЕйБі Банк» 
у цінних паперах непогашені цінні папери. У результаті касаційного перегляду Велика Палата Верховного Суду виснувала про ефективний та належний спосіб захисту порушеного права у вказаних правовідносинах. 
У справі № 916/1415/19, яка перебувала на розгляді Великої Палати Верховного Суду, предметом спору було визнання припиненими договорів іпотеки. У вказаній постанові зроблено висновок про те, що між учасниками справи фактично існує спір щодо відсутності або наявності права іпотеки зі спірних договорів іпотеки та наявності права іпотеки позивача, а тому обраний спосіб захисту не може вважатися ефективним.
У справі № 186/599/17 спір виник щодо витребування майна, яке належало Міністерству енергетики та вугільної промисловості України, з чужого незаконного володіння. Вирішуючи питання про застосування позовної давності, Верховний Суд в указаній справі виходив із того, що закон не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб. Початок перебігу позовної давності за вимогами про витребування майна в порядку статті 388 ЦК України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Таким чином, з огляду на суб`єктний склад учасників правовідносин, їх характер та нормативно-правове регулювання, правовідносини у наведених справах є відмінними від справи, що переглядається.
У постанові від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 Верховний Суд направив справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, зазначивши, що суд дійшов передчасного висновку про те, що відлік позовної давності слід відраховувати з наступного дня після того, як позивач довідався про розірвання шлюбу, оскільки неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. 
Таким чином, висновок апеляційного суду, зроблений у цій справі, по суті спору, не суперечать загальним висновкам Верховного Суду, викладеним у вказаній постанові щодо початку перебігу позовної давності у спорах щодо поділу майна подружжя. 
Доводи касаційної скарги про неповне дослідження апеляційним судом обставин, що мають значення для справи, у частині початку відліку позовної давності зводяться до незгоди з висновками суду по суті спору, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом та обґрунтовано ним спростовані. Разом із тим Верховний Суд наголошує, що суд касаційної інстанції є судом, повноважним здійснювати перевірку правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права, не наділений повноваженнями встановлювати обставини, що не були попередньо встановлені судами зазначених інстанцій, що позбавляє цей суд права здійснювати перевірку та переоцінку доказів, що були досліджені та оцінені попередньо.
Дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення 
в оскаржуваному судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин як в матеріальному, так і в процесуальному сенсі, 
а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків апеляційного суду.
Оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, не підтвердилися, висновків апеляційного суду 
у частині задоволених позовних вимог не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають, а тому колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін. 
Щодо судових витрат
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 141, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Кравець Микола Анатолійович, залишити без задоволення.
Постанову Одеського апеляційного суду від 13 квітня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною 
і оскарженню не підлягає.
 
Судді                                                                                        І. М. Фаловська
                                                                                                С. О. Карпенко
                                                                                                В. В. Сердюк