П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

25 червня 2024 р.	м. Одеса	Справа № 420/33349/23	

 	Головуючий в 1 інстанції:  Хурса О.О.                           Дата і місце ухвалення: 25.04.2024р., м. Одеса    	
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі:
головуючого  –   Ступакової І.Г.
суддів             –    Бітова А.І.
–          Лук`янчук О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та  зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив суд: 
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у невнесенні у наказ № 218 від 31.07.2023 про виплату ОСОБА_1 додаткової винагороди у розмірі 20 100 гривень (у розрахунку на місяць пропорційно часу перебування в розпорядженні) з 29.07.2023;
- зобов?язати військову частину НОМЕР_1 видати наказ про внесення доповнень до наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 218 від 31.07.2023 про виплату ОСОБА_1 додаткової винагороди у розмірі 20 100 гривень (у розрахунку на місяць пропорційно часу перебування в розпорядженні) з 29.07.2023.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що відповідачем протиправно не зазначено у наказі № 218 від 31.07.2023 про виплату ОСОБА_1 додаткової винагороди у розмірі 20 100 грн. (у розрахунку на місяць пропорційно часу перебування в розпорядженні) з 29.07.2023.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2024 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення від 25.04.2024 р. та задовольнити позовні вимоги.

В своїй скарзі апелянт зазначає, що єдиною підставою для відмови у задоволенні позову була обставина, що в матеріалах справи відсутні докази визнання позивача військово-лікарською комісією обмежено придатним до військової служби або непридатним до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців.
Апелянт зазначає, що така довідка ВЛК про обмежену придатність позивача до військової служби знаходиться у відповідача, проте відповідачем відзив на позовну заяву надано не було.
Апелянт звертає увагу, що наявність чи відсутність такої довідки не була предметом спору в суді першої інстанції, а тому вона  не надавалась суду, а тому після отримання рішення суду, яким відмовлено у задоволенні позову тільки з підстав відсутності таких доказів, 26 квітня     2024 р. позивачем направлено адвокатський запит № 86 до голови військово – лікарської комісії в/ч НОМЕР_2 , у якій проходив обстеження позивач, з проханням надати копію довідки про придатність позивача до військової служби.
З урахуванням викладеного апелянт надає до суду апеляційної інстанції  копію довідки ВЛК (в/ч НОМЕР_2 ) № 1097 від 02.08.2023 р. у якій зазначено, що позивач обмежено придатний до військової служби.
Апелянт вважає, що з метою офіційного з`ясування всіх обставин у справі необхідно дослідити довідку ВЛК та врахувати її наявність у відповідача, взяти до уваги при розгляді апеляційної скарги.
Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначається, що  суд першої інстанції за наявними в матеріалах справи доказах прийняв обґрунтоване та законне рішення про відмову в задоволенні позову. Апелянт зазначає, що позивач на момент звернення до суду мав зазначену довідку, однак з не відомих причин не надав її до суду. Також відповідач зазначає, що довідка видана 02.08.2023 р., а тому позовні вимоги за період з 29.07.2023 р. по 01.02.2023 р. задоволенню не підлягають, оскільки виплата додаткової винагороди нерозривно пов`язана з наявність відповідною  довідкою ВЛК.
Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що  позивач ОСОБА_1 проходить військову службу у ВЧ НОМЕР_1 , що підтверджується довідкою №1546 від 23.08.2023.
09.12.2022 позивач отримав травму (поранення) під час виконання обов`язків військової служби, які пов`язані із захистом Батьківщини, що підтверджується довідкою № 694/1008 від 16.02.2023.
Наказом № 5 від 04.01.2023 позивача з 04.01.2023 увільнено від займаної посади і зараховано у розпорядження командира ВЧ НОМЕР_3 .
Відповідно до витягу з наказу № 218 від 31.07.2023, пунктом 8.9. визначено виплачувати грошове забезпечення в розмірі окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років солдату ОСОБА_1 з 29.07.2023.
Позивач не погоджуючись з позицією відповідача а саме щодо не включення до наказу             № 218 від 31.07.2023 відомостей про виплату ОСОБА_1 додаткової винагороди у розмірі 20 100 грн.  з 29.07.2023р., звернувся до суду з даним позовом.
Приймаючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки  в матеріалах справи відсутні докази визнання позивача військово-лікарською комісією обмежено придатним до військової служби або непридатним до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців.
Надаючи правову оцінку рішенню суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-XII).
Відповідно до частини першої статті 1 Закону №2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Згідно з частиною першою статті 2 Закону №2232-XII, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
В силу статті 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-ХІІ (далі Закон №2011-ХІІ), військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Відповідно до статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-ХІІ, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Відповідно до абзацу двадцять дев`ятого пункту 2 розділу XXXIV Порядку №260 військовослужбовцям, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою або каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, визнані військово-лікарською комісією обмежено придатними до військової служби або непридатними до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців та зараховані у розпорядження відповідних командирів, протягом двох місяців з дня зарахування у розпорядження (без врахування часу перебування у відпустці та на лікуванні) виплачується грошове забезпечення (без урахування додаткової винагороди) за останньою займаною посадою в повному обсязі. Після перебування в розпорядженні понад два місяці і до дня закінчення перебування в розпорядженні таким військовослужбовцям щомісячно виплачується оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років та додаткова винагорода у розмірі 20 100 гривень (у розрахунку на місяць пропорційно часу перебування в розпорядженні).
Тобто вказаною нормою визначено, що виплата додаткової винагороди у розмірі 20 100 гривень (у розрахунку на місяць пропорційно часу перебування в розпорядженні) лише за одночасного виконання наступних трьох умов:
1) військовослужбовець має отримати поранення (контузію, травму або каліцтву), пов`язане із захистом Батьківщини;
2) військовослужбовець має бути визнаним військово-лікарською комісією обмежено придатним до військової служби або непридатним до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців;
3) військовослужбовець має бути зарахованим у розпорядження відповідних командирів.
Матеріалами справи підтверджено, що позивач отримав поранення, яке пов`язане із захистом Батьківщини та наказом №5 від 04.01.2023 позивача зараховано у розпорядження командира ВЧ НОМЕР_3 .
Однак, суд першої інстанції розглядаючи справу дійшов висновку, що в матеріалах справи відсутні докази визнання позивача військово-лікарською комісією обмежено придатним до військової служби або непридатним до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців.
В свою чергу звертаючись до суду з апеляційною скаргою позивач зазначив, що  наявність чи відсутність такої довідки не була предметом спору в суді першої інстанції, а тому вона  не надавалась суду, а тому після отримання рішення суду, яким відмовлено у задоволенні позову тільки з підстав відсутності таких доказів, 26 квітня  2024 р. позивачем направлено адвокатський запит № 86 до голови військово – лікарської комісії в/ч НОМЕР_2 , у якій проходив обстеження позивач, з проханням надати копію довідки про придатність позивача до військової служби.
З урахуванням викладеного апелянт надає до суду апеляційної інстанції  копію довідки ВЛК (в/ч НОМЕР_2 ) № 1097 від 02.08.2023 р. 
Дослідивши вищезазначену довідку, колегією суддів встановлено, що  ОСОБА_1 1987 р.н., в/ч НОМЕР_1 у Збройні Сили призваний ІНФОРМАЦІЯ_1 з 04.10.2022 року, стрілець-санітар. Проведено медичний огляд ВЛК військової частини НОМЕР_2 02 серпня 2023 р. Діагноз та постанова ВЛК про причинний зв?язок захворювання: Стан після перенесеної мінно-вибухової травми (09.12.2022р.): множинні сліпі осколкові поранення правого плеча та передпліччя, обох гомілок, обох стегон, правої стопи, сідничної ділянки, лівої кисті, вогнепальний консолідований перелом проксимальних фаланг III та IV пальців лівої кисті з незначною розгинальною контрактурою у суглобах пальців з незначним порушенням функції. (Згідно з Наказу МОЗ України Nє 370 від 04.07.2007року, ступень травми тяжкий). Поранення (контузія, травма, каліцтво), ТАК, пов?язане із захистом Батьківщини (Довідка № 694/1008 від 16.02.2023р.)
Захворювання, ТАК, пов?язане із захистом Батьківщини. розлад адаптації у вигляді тривожно-депресивної реакції, соматоформна дисфункція. Захворювання, ТАК, пов?язане з проходженням військової служби. На підставі статей 76-б, 61-в, 17-в графи ІІ Розкладу хвороб, графи - ДВ - Обмежено придатний до військової служби. Непридатний до служби у десантно-штурмових військах, плавскладі, морській піхоті, спец спорудах; придатний до служби у частинах( підрозділах) забезпечення, військових комісаріатах, установах, організаціях, навчальних закладах.
Таким чином колегія суддів вважає, що відповідно до абзацу двадцять дев`ятого пункту 2 розділу XXXIV Порядку №260  у позивача одночасно наявні усі три умови для виплати додаткової винагороди у розмірі 20 100 гривень (у розрахунку на місяць пропорційно часу перебування в розпорядженні).
Колегія суддів не приймає доводи відповідача викладені у відзиві на апеляційну скаргу про те, що  відповідно до ч. 2 ст. 79 КАС України позивач, повинен подати докази разом із поданням позовної заяви, тому суд першої інстанції вирішуючи справу за наявними у матеріалах справи документами обґрунтовано прийняв рішення про відмову у задоволенні позовних вимог через недоведеність та відсутність доказів. 
Щодо вказаних доводів, колегія суддів зазначає наступне.
Преюдиція під час встановлення та перевірки обставин справи, на яку посилався суд першої інстанції, не має абсолютного характеру, оскільки відповідно до статті 2 КАС України однією із засад адміністративного судочинства є офіційне з`ясування всіх обставин у справі.
Порівняння засад (принципів) цивільного та господарського судочинства, закріплених у статті 2 Цивільного процесуального кодексу України та статті 2 Господарського процесуального кодексу України, відповідно, із засадами (принципами) адміністративного судочинства, дозволяє суду стверджувати, що принцип офіційного з`ясування всіх обстави у справі є обов`язковим при вирішенні публічно-правових спорів.
Згідно з імперативними положеннями частини четвертої статті 9 КАС України, дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності, суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.
Особливістю адміністративного процесу є те, що доказування в адміністративній справі «урівноважене» дією двох принципів адміністративного судочинства. Перший принцип – змагальність сторін, він полягає в тому, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і доведенні перед судом їх переконливості (ч. 1 ст. 9 КАС України).  Другий – офіційне з`ясування всіх обставин у справі, за яким адміністративний суд вживає визначених законом заходів, необхідних для з`ясування всіх обставин у справі, зокрема щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.
Принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі полягає насамперед у активній ролі суду при розгляді справи; в адміністративному процесі, на відміну від суто змагального процесу, де суд оперує, в першу чергу тим, на що посилаються сторони, мають бути повністю встановлені обставини справи, щоб суд ухвалив справедливе та об`єктивне рішення; принцип офіційності, зокрема, виявляється у тому, що суд визначає обставини, які необхідно встановити для вирішення спору, а також з`ясовує, якими доказами сторони можуть обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо цих обставин; у разі необхідності суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, доповнити чи пояснити певні обставини, а також надати суду додаткові докази.
Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Згідно ч. 8 ст. 79 КАС України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк. Учасник справи також повинен надати докази, які підтверджують, що він здійснив усі залежні від нього дії, спрямовані на отримання відповідного доказу (ч.4 ст. 79 КАС України).
Відповідно до ч. 4 ст. 308 КАС України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Дослідивши усі докази та доводи сторін, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції формально підійшов до розгляду справи та не з`ясував всіх обставин у справі, за яким адміністративний суд вживає визначених законом заходів, необхідних для з`ясування всіх обставин у справі, зокрема щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи у суб`єкта владних повноважень, а саме у даному випадку - Військової частини.
В свою чергу в апеляційній скарзі апелянт звертає увагу, що відповідачем не було  зазначено, що підставою невиплати додаткової винагороди у розмірі 20 100 гривень є відсутність доказів визнання позивача військово-лікарською комісією обмежено придатним до військової служби, а тому позивач не знав, що зазначене питання є спірним у цій справі.
При цьому позивач звертає увагу, що відзив на позов до суду не надходив, тому відповідач не обґрунтовував відмову у виплаті тим, що позивач не надав докази визнання позивача військово-лікарською комісією обмежено придатним до військової служби, хоча такі докази у нього були наявні.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції недотримуючись принципу офіційного з`ясування усіх обставин у справі дійшов помилкового висновку про відсутність такої довідки та як наслідок відмовив у задоволенні позовних вимог.
Доводи у відповідача про те, що у позивача на момент звернення до суду з адміністративним позов була наявна така довідка не спростовують вище зазначених висновків суду щодо необхідності офіційного з`ясування усіх обставин справи та свідчать лише про протиправність дій відповідача щодо не виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди у розмірі 20 100 гривень.
Окремо колегія суддів зазначає, що  відповідно до абз. 28 п. 2 Розділу XXXIV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого Наказом Міністерства оборони України № 260 від 07.06.2018 №260, оплата після перебування в розпорядженні понад два місяці і до дня закінчення перебування в розпорядженні таким військовослужбовцям щомісячно виплачується оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років та додаткова винагорода у розмірі 20 100 гривень (у розрахунку на місяць пропорційно часу перебування в розпорядженні), нерозривно пов`язана з наявністю відповідної довідки військово лікарської комісії, тому враховучи, що довідка військово-лікарської комісії видана 02 серпня 2023 року відсутні підстави для нарахування виплати 20 100 грн. у період з 29 липня 2023 року по 01 серпня 2023 року.
З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, а тому рішення суду підлягає скасування з прийняттям по справі нового судового рішення.
Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до п.1, п.3, п.4 ч.1 ст.317 КАС України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції допустив неповне з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, внаслідок чого апеляційна скарга підлягає задоволенню, оскаржуване рішення - скасуванню, з прийняттям нового судового рішення про часткове задоволення позову.
Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, тому постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 262, 263, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 України, колегія суддів, -          

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Рішення  Одеського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2024 року скасувати.
Ухвалити по справі нове судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у не виплаті ОСОБА_1 додаткової винагороди у розмірі 20 100 гривень (у розрахунку на місяць пропорційно часу перебування в розпорядженні) з 02.08.2023 р.
Зобов?язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити   ОСОБА_1 додаткову винагороду у розмірі 20 100 гривень (у розрахунку на місяць пропорційно часу перебування в розпорядженні) з 02.08.2023 р.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.
                                                          Повний текст судового рішення виготовлений 25 червня 2024  року.

Головуючий:                                                                                                           І.Г. Ступакова

Судді:                                                                                                                      А.І. Бітов

                                                                                                                               О.В. Лук`янчук