Справа № 161/170/24 	Головуючий у 1 інстанції: Присяжнюк Л. М. 	
Провадження № 22-ц/802/532/24  	  Доповідач: Киця  С. I.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
06 червня 2024 року                                                 місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Киці С.І.,
суддів Данилюк В. А., Шевчук Л. Я.,
секретар судового засідання Черняк О. І.,
за участі позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача ОСОБА_2 ,
представників відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, Волинської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України, головного управління Державної казначейської служби України у Волинській області про відшкодування моральної шкоди, за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_1 та відповідача Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 березня 2024 року

В С Т А Н О В И В:

Позивач  ОСОБА_1 03 січня 2024 року звернулась в суд з позовом до відповідачів Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові (далі – ТУ ДБР у м. Львові), Волинської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Волинській області (далі ГУ Держказначейства у Волинській області) про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності та витрат на правову допомогу. Позовні вимоги мотивувала тим, що 06 листопада 2020 року їй було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, в межах кримінального провадження, яке внесено до ЄРДР 06 грудня 2019 року № 62019140000001379. Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 вересня 2022 року, який залишено без змін ухвалою Волинського апеляційного суду від 07 грудня 2022 року, її визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 364 КК України та на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України виправдано у зв`язку з відсутністю в її діянні складу кримінального правопорушення. Вважає, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності упродовж 24 місяців вона зазнала моральної шкоди, яку оцінює у розмірі 1 000 000 грн. Під час розгляду кримінального провадження у суді вона понесла витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 75 000 грн. Просила стягнути з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку на її користь в порядку відшкодування моральної шкоди, спричиненої внаслідок незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури у розмірі 1 000 000 грн, витрати на правову допомогу у розмірі 75 000 грн.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 березня 2024 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України в користь ОСОБА_1 39 946,67 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та 75 000 грн витрат на правничу допомогу. 
Позивач ОСОБА_1 10 квітня 2024 року подала апеляційну скаргу на вищевказане рішення суду в частині частково задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди. Вважає рішення в цій частині незаконним та необґрунтованим. Зазначила, що остаточне рішення про залишення виправдувального вироку в силі прийнято судом апеляційної інстанції 07 грудня 2022 року, тому впродовж 25 місяців та 1 дня вона незаконного притягувалася до кримінальної відповідальності та у судовому порядку була змушена доводити свою невинуватість. Суд не врахував, що унаслідок незаконних дій та рішень органів досудового розслідування та прокуратури їй було спричинено значну моральну шкоду, зокрема, принижено її честь і гідність, вона жила у постійному страху за своє майбутнє, оскільки очікувала, що може бути засуджена за діяння, яких не скоювала. Перед кожним відвідуванням слідчого і суду вона відчувала душевні переживання, її мучило безсоння. Порушено зв`язки з її знайомими, що також призвело до душевних страждань та порушення ритму життя. Вона була змушена звільнитися з роботи. Обраний щодо неї запобіжних захід у вигляді особистого зобов`язання обмежував її права щодо вільного пересування, спілкування з людьми. На той час вона хворіла, тому у своїй сукупності це спричинило їй тяжкі душевні страждання. Визначаючи розмір моральної шкоди, виходила з розрахунку 500 000 грн за один рік переслідування, що рівнозначне 41 677 грн в місяць. Суд при визначенні розміру моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню, неправильно застосував норми матеріального права, оскільки Законом України «Про державний бюджет України на 2024 рік» встановлено мінімальний розмір заробітної плати 7100 грн. Стягнення моральної шкоди вона вказувала у твердій грошовій сумі. Просила рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 березня 2024 року в цій справі в частині часткового задоволення позову про стягнення моральної шкоди скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов у цій частині задовольнити у повному обсязі, стягнути з Державного бюджету України в її користь на відшкодування моральної шкоди 1 000 000 грн; в частині відшкодування витрат на правничу допомогу рішення залишити без змін.
Відповідач ТУ ДБР у м. Львові в апеляційній скарзі від 16 квітня 2024 року вказав, що суд першої інстанції безпідставно поклав на державу відповідальність у вигляді відшкодування шкоди. Суд не звернув увагу на те, що позивач не надала достатніх доказів на підтвердження факту понесення нею витрат на правничу допомогу під час розгляду кримінальної справи в розмірі 75 000 грн. Подані квитанції про оплату гонорару адвокатам не можуть визнаватися достатнім доказом факту понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу, наданої під час розгляду кримінального провадження, оскільки породжують широкі межі для свавілля, де сума гонорару може бути штучно завищена. Такі доходи адвоката повинні підтверджуватися первинними відомостями про отримані доходи. Просив рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову. В решті рішення залишити без змін.
У відзивах на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , відповідач ТУ ДБР у м. Львові зазначив, що факт заподіяння позивач моральної шкоди не підтверджено жодними документами чи іншими доказами. Звернення позивача до лікарів та її хвороби не свідчать про заподіяння їй моральної шкоди, докази погіршення стану здоров`я саме внаслідок кримінального провадження відсутні. Судом правильно застосовано норми матеріального права в частині визначення розміру мінімальної заробітної плати при стягненні моральної шкоди і правильно встановлено відсутність підстав для стягнення моральної шкоди у більшому розмірі. Витрати на професійну правничу допомогу, які позивач просить стягнути з держави в свою користь, є недоведеними. Унаслідок притягнення позивача до кримінальної відповідальності її майнові права, право на працю та інші немайнові права жодним чином не обмежувалися. Під час досудового розслідування на позивача не накладалось грошове стягнення, відносно неї не виносилися ухвали про тимчасове обмеження у користуванні спеціальним правом чи відсторонення від посади, майно не вилучалось, на нього не накладався арешт. Запобіжний захід у виді особистого зобов`язання застосовувався лише на строк два місяці і припинив свою дію 06 січня 2021 року, тому саме з цього часу для позивача перестали існувати обмеження у праві на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування. Відсутні докази зміни репутації позивача в сторону погіршення, немає доказів суворості таких змін. Позивач не є публічним або громадським діячем, її особа широкому колу осіб невідома. Немає доказів активної ролі позивача у житті суспільства, участі у різного роду заходах з політичними та громадськими діячами, участі у передвиборчих компаніях тощо, внаслідок чого звинувачення у вчиненні злочину могли створювати в оточуючих виключно негативні враження про позивача. Позивач не була позбавлена доступу до професії. Просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги позивача та задовольнити апеляційну скаргу відповідача ТУ ДБР у м. Львові, скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, в решті рішення залишити без змін.
У відзиві на апеляційні скарги позивача ОСОБА_1 та відповідача ТУ ДБР у м. Львові, відповідач Держказначейство зазначило, що факт заподіяння ОСОБА_1 моральної шкоди не підтверджено жодними доказами. Відсутні докази про характер та обсяг страждань, характер немайнових втрат, стан здоров`я тяжкість вимушених змін у житті позивача, у виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Не надано доказів, які б свідчили про протиправність дії працівників ТУ ДБР у м. Львів або Волинської обласної прокуратури. Суд правильно застосував норми матеріального права при визначенні розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню. Суд повинен виходити з критерію реальності, розумності адвокатських витрат та з урахуванням конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін при визначенні суми, що підлягає стягненню. Доводи скарги позивача не спростовують правильних висновків суду. Просив задовольнити апеляційну скаргу відповідача ТУ ДБР у м. Львові, скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
Відповідачем Волинською обласною прокуратурою у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначено, що у матеріалах справи відсутні докази завдання позивачу моральних страждань, а розмір відшкодування в 1 000 000 грн не відповідає засадам розумності та справедливості. Стягнення моральної шкоди у розмірі, більшому ніж визначено законодавством, призведе до економічно необґрунтованих збитків державного бюджету. Позивач не довела, що обраний щодо неї запобіжний захід у виді особистого зобов`язання спричинив їй моральні страждання. Не відповідають дійсності доводи позивача про те, що у зв`язку із кримінальним переслідуванням вона була змушена звільнитися з роботи, оскільки на момент повідомлення про підозру не працювала в системі митних органів. Не надано доказів на підтвердження того, яких саме додаткових зусиль для організації свого життя нею здійснено, яким чином змінилось її життя, у чому полягали життєві зміни у зв`язку з перебуванням під слідством і судом, які б відповідали принципу співрозмірності заявленому нею до відшкодування розміру шкоди. Не вказано у чому полягає протиправність поведінки відповідачів, про наявність у неї моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідачів та заподіяною шкодою. Розмір стягнутої моральної шкоди судом першої інстанції обраховано правильно. Вважає рішення суду законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу позивача такою, що не підлягає до задоволення.
Дослідивши матеріали цивільної справи, кримінальної справи, заслухавши пояснення учасників справи, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а апеляційна скарга відповідача ТУ ДБР – частковому задоволенню.
Судом першої інстанції встановлено, що 06 листопада 2020 року позивачу ОСОБА_1 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, в межах кримінального провадження, яке внесено до ЄРДР 06 грудня 2019 року № 62019140000001379.
Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 вересня 2022 року № 161/1614/21, який залишено без змін ухвалою Волинського апеляційного суду від 07 грудня 2022 року, ОСОБА_1 визнано невинуватою у пред`явленому їй обвинуваченні за ч. 2 ст. 364 КК України та на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України виправдано в зв`язку з відсутністю в її діянні складу кримінального правопорушення.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Відповідно до статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.
Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (стаття 1 зазначеного Закону). Згідно з пунктом 1 частини першої, частиною другою статті 1, пунктом 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. У наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.
Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» пов`язує виникнення у конкретного реабілітованого громадянина права на відшкодування шкоди зі складним юридичним складом, яке включає в себе підстави виникнення шкоди, завданої незаконними діями, та умовами виникнення права на його відшкодування. Право на відшкодування виникає лише в разі повної реабілітації особи, про що зазначається в пункті 3 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 (ухвала Великої Палати Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі № 522/2493/18).
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 визнано невинуватою у пред`явленому їй обвинуваченні за ч. 2 ст. 364 КК України та на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України виправдано в зв`язку з відсутністю в її діянні складу кримінального правопорушення.
За умови постановлення судом виправдувального вироку щодо ОСОБА_1 стягнення моральної шкоди повністю відповідає вимогам законодавства. Покликання на не доведення позивачем спричинення їй моральної шкоди не ґрунтується на обставинах справи, оскільки заподіяння моральної шкоди у даній справі пов`язується із доказуванням незаконного перебування особи під слідством та судом, яке порушило права позивача. Виправдувальним вироком доведено неправомірність дій органів щодо необґрунтованого повідомлення про підозру та, як наслідок, порушення особистих немайнових прав позивача і спричинення їй моральної шкоди. В свою чергу, відповідачами жодними належними доказами не спростовано заподіяння моральної шкоди позивачу.
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у зв`язку із ухваленням щодо позивача виправдувального вироку, що є реабілітуючою підставою (відсутність у діянні складу кримінального правопорушення), на підставі п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» позивач має право на отримання відшкодування моральної шкоди згідно із вищевказаним законом. Така обставина є самостійною та достатньою для відшкодування моральної шкоди у порядку ст. 1176 ЦК України.
Відповідно до частин другої, третьої статті 13 цього Закону розмір моральної шкоди, визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.
Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.
Подібні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15, від 22 квітня 2019 року у справа № 236/893/17, від 29 травня 2019 року у справі № 522/1021/16-ц, від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17, від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц.
У зв`язку з набранням чинності Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», з 01 січня 2024 року змінилося правове регулювання визначення розміру мінімальної заробітної плати. Зокрема в загальному випадку такий розмір встановлений у 7 100 грн (з 01 січня 2024 року) та 8 000 грн (з 01 квітня 2024 року), та окремо визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується, як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1 600 грн.
Судом першої інстанції правильно визначено для проведення розрахунку належного до стягнення відшкодування моральної шкоди, період часу, що береться за основу - з дня повідомлення позивачу про підозру по день набрання законної сили виправдувальним вироком суду і, відповідно розмір моральної шкоди, який є гарантованим державою у правовідносинах, що розглядаються, виходячи з розрахункової величини для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1600 грн.
Колегією суддів встановлено, що ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 10 листопада 2020 року до ОСОБА_1 застосовано запобіжний захід у виді особистого зобов`язання з покладенням наступних обов`язків: прибувати до слідчого, прокурора або суду за кожним їхнім викликом, вимогою та визначеною ними періодичністю; не відлучатися із населеного пункту, в якому проживає, без дозволу слідчого, прокурора суду; повідомляти слідчого, прокурора або суд про зміну свого місця проживання та місця роботи; утримуватися від спілкування зі свідками у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 . Вказані обов`язки були покладені на строк не більше двох місяців, починаючи з 10 листопада 2020 року до 06 січня 2021 року. Арешт на майно не накладався.
Під час розгляду кримінальної справи у Луцькому міськрайонному суді Волинської області розгляд справи неодноразово відкладався саме за клопотаннями ОСОБА_11 , її захисників через її неявку в судове засідання, погане самопочуття позивача, підготовку до судового засідання, що підтверджується журналами судових засідань і це не сприяло швидкому розгляду справи. 
Моральна шкода, яка заподіяна позивачу виразилася в душевних переживаннях, немайнових втратах, вимушених змін у житті. Підстав для відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 000 000 грн, ні судом першої інстанції, а ні апеляційним судом не встановлено. Прохаючи про стягнення з держави в свою користь моральної шкоди у твердій грошовій сумі в розмірі 1 000 000 грн, позивач не надала суду доказів на підтвердження того, що у зв`язку із кримінальним провадженням вона була змушена звільнитись з роботи, не вказано які дії правоохоронних органів, суду призвели до приниження її честі та гідності, яким чином запобіжний захід у виді особистого зобов`язання на короткий термін обмежив її спілкування з людьми та яким чином тимчасове обмеження у вільному пересуванні позначилось на її житті. Не наведено причинно-наслідкового зв`язку між станом здоров`я позивача та слідством та судом, які здійснювались щодо неї. Доводи позивача в цій частині є необґрунтованими і такими, що правильно не прийняті судом першої інстанції до уваги. 
В апеляційних скаргах сторони не спростували правильних висновків суду першої інстанції в частині стягнення з Державного бюджету України в користь позивача ОСОБА_1 39 946,67 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури. Рішення суду в цій частині підлягає залишенню без змін.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.
Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якої надано Конституційним Судом України у Рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009. У Рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.
Відповідні правові висновки викладені у постановах від 28 жовтня 2020 року у справі № 303/3973/17, від 07 липня 2021 року у справі № 335/10173/19, від 09 червня 2022 року у справі № 759/2952/20.
При стягненні витрат на правову допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Згідно з частинами першою, третьою, п`ятою статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.
Відповідно до постанови Верховного Суду від 26 липня 2023 року в справі № 727/7635/21 на підтвердження понесених витрат на правову допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Судом першої інстанції встановлено, що розмір витрат позивача ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу, яку їй надавали адвокати Хомик Є. І., Юнчик О. М., належним чином підтверджений наданими позивачем договорами про надання правової допомоги з додатками, актами виконаних робіт, квитанціями до прибуткових касових ордерів на суму 75 000грн.
Між ОСОБА_1 та адвокатом Хомичем Є. І. 16 листопада 2020 року укладено Договір про надання правової допомоги, 20 листопада 2020 року – Додаток № 1 до Договору, згідно умов якого, сторони домовилися про перелік та вартість наданих адвокатом послуг, серед яких: вивчення матеріалів кримінального провадження, вивчення та аналіз судової практики з питань митного оформлення транспортних засобів, вивчення та наліз правової інформації і роз`яснень з питань митної справи щодо правильності класифікації згідно УКТЗЕД товару, участь у проведенні слідчих дій на стадії досудового розслідування, виконання вимог ст. 290 КПК України; представництво інтересів в суді першої та апеляційної інстанцій. 
Між ОСОБА_1 та адвокатом Юнчик О. М. 22 грудня 2021 року укладено Договір про надання правової допомоги, 30 грудня 2021 року – Додаткову угоду до Договору, згідно умов якого, сторони домовилися про перелік та вартість наданих адвокатом послуг, серед яких: вивчення матеріалів кримінального провадження, вивчення та аналіз судової практики з питань митного оформлення транспортних засобів, вивчення та наліз правової інформації і роз`яснень з питань митної справи щодо правильності класифікації згідно УКТЗЕД товару; участь в судових засіданнях та підготовка процесуальних документів, клопотання щодо належності та допустимості доказів, судових дебатах по справі; представництво інтересів в Луцькому міськрайонному суді Волинської області, Волинському апеляційному суді.
У матеріалах кримінальної справи містяться ордери про надання професійної правничої допомоги ОСОБА_1 вищевказаними адвокатами.
Твердження відповідача ТУ ДБР у м. Львові про те, що квитанції до прибуткового касового ордера є недостатніми доказами таких витрат колегія суддів відхиляє, оскільки Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвоката, як і відсутнє будь-яке інше правове визначення порядку здійснення розрахунків адвокатом, який здійснює незалежну професійну діяльність, зі своїм клієнтом у готівковій формі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц).
Переглядаючи справу за цим позовом в межах вимог та доводів апеляційних скарг, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції при вирішенні позовних вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу залишено поза увагою те, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
У рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) (щодо справедливої сатисфакції) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) також зауважила, що за наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат. У рішенні від 22 лютого 2005 року у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6 672,9,00 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70–72) (пункт 5.43 постанови).
Колегія суддів установила, що на виконання умов п. 3 Додатку № 1 до Договору про надання правничої допомоги від 16 листопада 2020 року, укладеного між адвокатом Хомичем Є. І. та позивачем ОСОБА_1 , згідно акту виконаних робіт від 10 січня 2023 року та квитанції до прибуткового касового ордера № 1 від 10 січня 2023 року, остання сплатила в користь адвоката 15 000 грн «гонорару успіху за винесення виправдувального вироку, який набув законної сили». Також, на виконання умов п. 3.1 Додаткової угоди до Договору про надання правової допомоги від 22 грудня 2021 року, укладеного між адвокатом Юнчик О. М. та позивачем ОСОБА_1 , згідно акту виконаних робіт від 09 грудня 2022 року та квитанції до прибуткового касового ордера № 5 від 09 грудня 2022 року, остання сплатила в користь адвоката 15 000 грн «гонорару успіху по завершенню розгляду справи в апеляційній інстанції та набрання вироком законної сили».
З урахуванням наведеного вище та беручи до уваги, що розмір витрат на правничу допомогу повинен бути не лише підтвердженим документально, але і відповідати принципам розумності, необхідності, розумності, колегія суддів дійшла висновку про те, що сума витрат на правничу допомогу, що становить «гонорар успіху» у розмірі 30 000 грн, не підлягає стягненню з держави в користь позивача, оскільки сплата таких коштів позивачем в користь адвокатів була здійснена у якості додаткової винагороди за досягнутий бажаний результат і не пов`язана з фактичним наданням адвокатами правничих послуг.
Рішення суду в частині витрат на правничу допомогу, що підлягає стягненню з Державного бюджету України в користь позивача ОСОБА_1 , необхідно змінити, стягнувши 45 000 грн.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу відповідача Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, задовольнити частково.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 березня 2024 року в цій справі в частині стягнутих витрат на правничу допомогу змінити.
Стягнути з Державного бюджету України в користь ОСОБА_1 45 000 (сорок п`ять тисяч) витрат на правничу допомогу.
В решті рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - суддя

       Судді