ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
29 травня 2024 року
м. Київ
 
справа № 206/851/23
провадження № 61-2308св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Ситнік О. М.,
суддів: Грушицького А. І., Карпенко С. О., Литвиненко І. В., Петрова Є. В., 
 
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Садиленка Олексія Леонідовича на постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 січня                          2024 року в складі колегії суддів Красвітної Т. П., Єлізаренко І. А.,                           Свистунової О. В.,
 
в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Шоста Дніпровська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності, витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння та
 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
 
У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом
від 14 червня 2021 року, видане ОСОБА_2 державним нотаріусом Шостої Дніпровської державної нотаріальної контори Гайворонською Т. О. у межах спадкової справи № 641/2009, зареєстроване в реєстрі за № 256; визнати за ним право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 ; витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на його користь 1/2 частку вказаної квартири.
 
Зазначав, що він є двоюрідним братом спадкодавця  ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та спадкоємцем третьої черги за правом представлення. Відповідачка  ОСОБА_2  належить до спадкоємців четвертої черги на підставі рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 17 квітня 2012 року в справі № 2-436/392/12, яким встановлено факт проживання ОСОБА_2 однією сім`єю із спадкодавцем ОСОБА_4 . За життя ОСОБА_4 був власником 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 . 
 
Із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 до нотаріальної контори звернувся він та ОСОБА_2 . У листопаді 2022 року він дізнався, що 14 червня 2021 року нотаріус видала ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку спірної квартири із порушенням порядку черговості спадкування за законом. У подальшому ОСОБА_2 продала успадковану частку квартири відповідачці ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 03 серпня 2021 року.
 
Зазначав, що ОСОБА_3 не може вважатися добросовісним набувачем відповідної частини квартири, оскільки була обізнана з тим, що власником спадщини є він, а не ОСОБА_2 . 
 
Просив задовольнити позов. 
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
12 вересня 2023 року рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська позовні вимоги задоволено.
Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане                          14 червня 2021 року державним нотаріусом Шостої Дніпровської державної нотаріальної контори, виконуючим обов`язки державного нотаріуса Восьмої Дніпровської державної нотаріальної контори, на ім`я ОСОБА_2 , після смерті ОСОБА_4 , зареєстроване в реєстрі за № 256, на спадкування за законом 1/2 частки квартири за адресою:  АДРЕСА_2 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .
Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_3  на користь ОСОБА_1 1/2 частку квартири, що розташована за адресою:                               АДРЕСА_2 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Суд першої інстанції керувався тим, що, оскільки позивач є спадкоємцем третьої черги, його право на спадкування передує праву на спадкування відповідачки, яка є спадкоємцем четвертої черги, тому відповідачка не мала права на спадкування. За ОСОБА_1 як за спадкоємцем третьої черги за правом представлення має бути визнано право власності на частку спірної квартири. Нотаріус, незважаючи на наявність у спадковій справі заяви потенційного спадкоємця, не повідомила його про намір видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємцю наступної черги, безпідставно видала відповідачу ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за законом. Внаслідок неправомірних дій нотаріуса спадкове майно, яке належало спадкоємцю ОСОБА_1 з часу відкриття спадщини, вибуло з володіння без його волі. Відповідачка ОСОБА_3 фактично проживає в квартирі АДРЕСА_1 з 2012 року і є співвласником цієї квартири. Займаючи тривалий час повністю всю квартиру, вона не могла не знати, що існує спір між спадкоємцями іншої частки цієї квартири і хто претендує на цю спадщину. ОСОБА_3 не можна вважати добросовісним набувачем 1/2  частки спірного нерухомого майна, оскільки вона могла знати і знала, що спадкоємцем 1/2  частки спірної квартири є ОСОБА_1 . Позовні вимоги про витребування спірного майна з незаконного володіння відповідача ОСОБА_3 підлягають задоволенню.
16 січня 2024 року постановою Дніпровського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3  задоволено.
Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 12 вересня                    2023 року скасованота ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. Вирішено питання про розподіл судового збору.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суду не надано належних, достовірних та достатніх доказів родинних зв`язків позивача зі спадкодавцем, а саме, що ОСОБА_5 (батько позивача), який помер  ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 (батько спадкодавця), який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , є рідними братами за материнською лінією. В актовому записі від 01 липня 1970 року № 588 про народження ОСОБА_5 матір`ю значиться ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Актовий запис від 19 березня 1957 року № 501 про народження ОСОБА_6 не містить відомостей про дату чи рік народження матері - ОСОБА_8 . Згідно з актовим записом                                 від 23 жовтня 1979 року № 791 про народження ОСОБА_4 (спадкодавця) його батьком є ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Однак відповідно до актового запису про народження від 19 березня 1957 року № 501  сином ОСОБА_8 є ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_5 . Наведені розбіжності свідчать про недоведеність факту родинних відносин позивача із спадкодавцем.
Позивачем не надано суду, зокрема, копії рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту родинних відносин між ним та спадкодавцем. У цій справі таких позовних вимог також не заявлено.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
16 лютого 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Садиленко О. Л. через систему «Електронний суд» надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 січня 2024 року, в якій просить її скасувати, рішення Самарського районного суду
м. Дніпропетровська від 12 вересня 2023 року залишити в силі.
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не врахував правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду
від 22 вересня 2020 року в справі № 910/3009/18, від 19 січня 2021 року в справі № 916/1415/19, від 26 січня 2021 року в справі № 522/1528/15-ц, від 11 жовтня 2023 року в справі № 756/8056/19, від 23 січня 2024 року в справі
№ 523/14489/15-ц, у постановах Верховного Суду від 20 червня 2019 року в справі № 632/580/17, від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17,
від 23 жовтня 2019 року в справі № 917/1307/18, від 16 грудня 2020 року в справі № 914/554/19, від 15 вересня 2021 року в справі № 487/3126/17,
від 20 лютого 2023 року в справі № 295/12917/19-ц, від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21, від 23 листопада 2023 року в справі № 685/547/23,
від 19 грудня 2023 року в справі № 911/2799/20, від 20 грудня 2023 року в справі № 761/16555/23, щодо процесуальних питань відносно стандарту доказування, кола фактичних обставин, які підлягають встановленню і доказуванню в справі, а також завдань цивільного судочинства. 
 
Підставою відмови у позові апеляційним судом є розбіжність у даті народження батька позивача ОСОБА_6 у свідоцтві про народження ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ) та в актовому записі про смерть й інших документах (23 лютого                    1957 року). За інформацією Державної міграційної служби України паспортом громадянина колишнього СРСР та/або паспортом громадянина України документувався ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . У заяві на отримання паспорта ОСОБА_6 зазначав, що його матір`ю є                        ОСОБА_9 . Тобто, існував лише один ОСОБА_6 , який народився                   ІНФОРМАЦІЯ_6 . 
 
Апеляційний суд залишив без оцінки ряд доказів, які підтверджують, що його батько ОСОБА_5 та батько спадкодавця ОСОБА_6 були рідними братами за материнською лінією. Відповідачка не заперечувала, що батько спадкодавця ОСОБА_6 є сином ОСОБА_10 , яка також була матір`ю його батька - ОСОБА_5 . Відповідачки не спростували відповідний факт та не надали доказів на підтвердження тих обставин, що ОСОБА_6 був народжений іншою жінкою, переклавши тягар доказування на сторону позивача. Відсутність у свідоцтві про народження ОСОБА_6 дати народження матері - ОСОБА_9 , у той час, коли у свідоцтві про народження його батька ОСОБА_5 зазначено дату народження матері ОСОБА_9 - ІНФОРМАЦІЯ_7 , не свідчить про неможливість ідентифікувати особу матері батька спадкодавця. 
 
15 січня 2024 року він звертався до апеляційного суду із клопотанням про витребування доказів (витребування у Державної податкової служби України доказів підтвердження чи спростування присвоєння ОСОБА_6 , 23 та                        ІНФОРМАЦІЯ_5 реєстраційного номеру облікової картки платника податків), у задоволенні якого суд безпідставно відмовив. 
 
Висновки апеляційного суду про необхідність окремого рішення про встановлення факту родинних відносин безпідставні, адже його вимоги стосуються спору про право, що не розглядається у порядку окремого провадження. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна. 
 
Спадщина, яку він прийняв, належить йому з дня відкриття спадщини, тому він може витребувати спірну частку квартири в останнього набувача, відчужену без його згоди. Неоскарження постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії не позбавляє його можливості захищати спадкові права в суді в інший спосіб. ОСОБА_3 не є добросовісним набувачем спірної нерухомості. 
 
Позиція ОСОБА_3 
 
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_3 зазначає, що висновки в постановах Верховного Суду, на які посилається заявник у касаційній скарзі, стосуються відмінних від справи правовідносин та є нерелевантними. В справі відсутні достатні докази на підтвердження спорідненості позивача та спадкодавця. Позивач не навів обґрунтувань неможливості подати нові докази на стадії апеляційного провадження. Стосовно можливості вирішення спадкового спору без встановлення факту спорідненості заявник не навів посилань на відповідну практику Верховного Суду. Нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину з підстав відсутності документів, які підтверджують родинні відносини між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 . Постанову нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальних дій позивач не оспорював. Вона не є членом сім`ї позивача чи відповідачки ОСОБА_2 , тому не була обізнана  стосовно спору про спадщину між ними. Просила закрити касаційне провадження або залишити касаційну скаргу без задоволення. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 .
Квартира АДРЕСА_1 була зареєстрована: 1/2  частка - за ОСОБА_11 на підставі договору дарування від 22 серпня 2012 року;                            1/3 частка - за ОСОБА_4 та 1/6 частка - за ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності від 11 жовтня 2004 року (а. с. 223, т. 1).
Спадщина, яка залишилася після смерті ОСОБА_4 , складається, зокрема, з 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , з якої 1/3 частка квартири належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло від 11 жовтня 2004 року (а. с. 224-225, т. 1), інша 1/6 частка успадкована за життя ОСОБА_4 після смерті свого батька ОСОБА_6 , який помер                       ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 174, т. 1). ОСОБА_4 спадщину батька прийняв, але не оформив своїх спадкових прав (а. с. 231, т. 1).
Із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4  звернулися:                        10 листопада 2009 року - позивач ОСОБА_1 (а. с. 172, т. 1), ІНФОРМАЦІЯ_9 - відповідачка ОСОБА_12  (а. с. 195 / зворот,                   т. 1).
Згідно з копією довідки квартального комітету № 4 Самарської районної у місті Дніпропетровську ради від 06 травня 2009 року № 375 ОСОБА_4 був зареєстрований на АДРЕСА_2 разом з ОСОБА_13 (а. с. 179 / зворот, 196-197, т. 1).
Постановою державного нотаріуса Восьмої Дніпропетровської державної нотаріальної контори від 22 грудня 2011 року ОСОБА_13 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після сина її чоловіка -   ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з тим, що вона не може довести та підтвердити споріднення зі спадкодавцем, тому що не є його родичем (а. с. 198, т. 1).
У лютому 2012 року ОСОБА_14 звернулася до суду з позовом до                        ОСОБА_1 про становлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності в порядку спадкування за законом. Заочним рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська в справі № 2-436/12                                  від 17 квітня 2012 року позовні вимоги ОСОБА_14 задоволено частково. Встановлено факт того, що ОСОБА_14 з 1989 року постійно проживала однією сім`єю з ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою:                      АДРЕСА_2 . В іншій частині позовних вимог відмовлено. Заочне рішення набрало законної сили 04 червня 2012 року (а. с. 198-199, 221-222, т. 1).
15 вересня 2017 року нотаріусом видано постанову про відмову                         ОСОБА_15 , яка діяла від імені ОСОБА_1 , у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку спірної квартири після смерті 11 травня 2009 року двоюрідного брата ОСОБА_4 через відсутність документів, які підтверджують родинні стосунки між ОСОБА_5 і ОСОБА_6                                  (а. с. 214 / зворот, т. 1).
14 червня 2021 року ОСОБА_16 повторно подала нотаріусу заяву про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом після                        ОСОБА_4 (а. с. 217 / зворот, т. 1).
14 червня 2021 року державним нотаріусом Шостої Дніпровської державної нотаріальної контори, виконуючою обов`язки державного нотаріуса Восьмої Дніпровської нотаріальної контори Гайворонською Т. О., на підставі статті 1264 Цивільного кодексу (далі - ЦК України) видано ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку квартири за адресою:                                  АДРЕСА_2  і внесені відомості про реєстрацію права власності на це майно за ОСОБА_2 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності (а. с. 231, т. 1).
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно                            від 25 листопада 2022 року № 316039384, право власності щодо квартири АДРЕСА_1 зареєстроване за відповідачкою  ОСОБА_3 , а саме на 1/2 частку на підставі договору дарування 1/2 частки квартири, посвідченого 17 серпня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Коваленко С. В. за № 1947, а також на 1/2 частку на підставі договору купівлі-продажу частки квартири, посвідченого 03 серпня 2021 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Красота Т. О. за № 953 (а. с. 47-50, т. 1).
Батько позивача - ОСОБА_5  помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 21, т. 1).
Позиція Верховного Суду
 
Касаційне провадження в справі відкрито з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України.  
 
Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;                        4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з частиною третьою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані в справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
           
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги, відзиву та виснував, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке. 
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
 
Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. 
 
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).
 
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
 
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження                            № 61-2417сво19)).
 
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду              від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження                                № 61-12101св23)).
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
Відповідно до положень статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно із частиною першою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Стаття 1258 ЦК України встановлює, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово, кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Зокрема, у третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця (стаття 1263 ЦК України).
У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (стаття 1264 ЦК України).
Частиною четвертою статті 1266 ЦК України передбачено, що двоюрідні брати та сестри спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (тітці, дядькові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини (спадкування за правом представлення).
Відповідно до частини першої статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Згідно з підпунктами 4.1, 4.2 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, затвердженого наказом Міністерства юстиції України                            від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок; у редакції, чинній на момент відмови позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину), при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом нотаріус перевіряє наявність підстав для закликання до спадкування за законом осіб, які подали заяви про видачу свідоцтва. Доказом родинних та інших відносин спадкоємців зі спадкодавцем є: свідоцтва органів реєстрації актів цивільного стану, повний витяг з реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису, копії актових записів, копії рішень суду, що набрали законної сили, про встановлення факту родинних та інших відносин.
Відповідно до статі 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.
Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).
 
Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).
 
Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно               є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.
 
Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.
 
У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з використанням способів, визначених главою 29 розділу І книги ІІІ ЦК України, в тому числі шляхом витребування спадкового майна у порядку статті 388 ЦК України (постанова Верховного Суду від 22 березня 2023 року в справі№ 463/6829/21-ц (провадження № 61-12264св22)). 
 
Оспорювати свідоцтво про право на спадщину може лише особа, яка має право на спадщину (стаття 1301 ЦК України), а витребувати спадкове майно вправі спадкоємець (тобто особа, статус спадкоємця якого підтверджений), що прийняв спадщину (статті 1296, 1298 ЦК України).
ОСОБА_1 у позовній заяві зазначав, що він є двоюрідним братом спадкодавця ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та спадкоємцем третьої черги за правом представлення. Причиною його звернення до суду стала відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність документів, які підтверджують родинні відносини між ОСОБА_5 (батьком позивача) і ОСОБА_6 (батьком спадкодавця).
Отже, статус (кровна спорідненість) ОСОБА_1 як спадкоємця                       ОСОБА_4 не підтверджений в позасудовому порядку відповідно до пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку, що зумовило необхідність звернення позивача до суду. 
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами.
Факт родинних відносин між фізичними особами встановлюється в судовому порядку, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки (постанова Верховного Суду від 06 грудня 2023 року в справі № 144/1842/21 (провадження                № 61-8262св23)). 
Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка в разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, в такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини (постанова Верховного Суду від 20 грудня 2023 року в справі № 283/1742/21 (провадження                       № 61-11547св22)).
 
У постанові від 10 квітня 2019 року в справі № 320/948/18 (провадження                                № 14-567цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів за наявності певних умов. Зокрема, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян.
За наявності у вимогах про встановлення факту родинних відносин спору про право такий факт встановлюється у порядку позовного провадження. 
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів (постанова Верховного Суду від 06 грудня                          2023 року в справі № 754/6885/22 (провадження № 61-6167св23)).
В основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення.
Позитивні юридичні факти, тобто ті, які повинні існувати на час відкриття спадщини і можуть зумовлювати, за передбачених у ЦК умов, виникнення права на спадкування за законом. Аналіз положень глави 68 ЦК України дозволяє стверджувати, що для спадкування за законом мають існувати чітко визначені юридичні факти, що підтверджують наявність: родинних відносин (певний ступінь споріднення зі спадкодавцем); квазіродинних відносин (усиновлення спадкоємця чи спадкодавця); сімейних відносин (шлюб зі спадкодавцем; проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як 5 років до часу відкриття спадщини); відносин із утримання (перебування на утриманні спадкодавця спадкоємцем не менш як 5 років до часу відкриття спадщини) (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду                                     від 23 березня 2021 року в справі № 643/14592/18 (провадження                                             № 61-15094св20).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
Верховний Суд висновує, що встановлення факту родинних відносин між ОСОБА_1 і  ОСОБА_4 як двоюрідними братами має юридичне значення, бо від цього залежить виникнення спадкових прав у позивача, підтвердження такого факту є передумовою реалізації спадкових прав позивача щодо оспорення свідоцтва про право на спадщину іншого спадкоємця, витребування спадкового майна, тощо.  
 
Однак Верховний Суд не може погодитися з висновками апеляційного суду про необхідність окремого рішення про встановлення факту родинних відносин або заявлення вимоги про встановлення факту родинних відносин із спадкодавцем у цій справі.
 
Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;                  3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
 
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України).
 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду                                 від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (пункт 57), від 22 лютого 2022 року в справі № 761/36873/18 (пункт 9.21) та інших.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року в справі№ 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20), на яку посилається заявник у касаційній скарзі, сформульовано правовий висновок про те, що особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур  вирішити цивільну справу. Заявлення у таких справах позовного провадження окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не здатне забезпечити захист прав власника.У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Виникнення у ОСОБА_1 спадкових прав на майно ОСОБА_4 залежить від встановлення факту кровного споріднення між позивачем і спадкодавцем, що ускладнено внаслідок неповноти (розбіжностей) в актових записах про народження ОСОБА_5 (батька позивача) і ОСОБА_6 (батька спадкодавця).
 
Про наявність родинного зв`язку із спадкодавцем  позивач зазначає у підставах заявленого позову та саме такими обставинами підтверджує своє право оспорювати свідоцтво про право на спадщину іншого спадкоємця, витребовувати нерухоме майно із чужого незаконного володіння та просить визнати право власності на спадок за собою. 
 
Отже, встановлення факту родинних відносин ОСОБА_1 із спадкодавцемє передусім питаннями доведення обставин, що входять до предмета доказування в справі, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення, а зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке встановлення не є необхідним. 
 
Заявлені позивачем вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності, витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння залежать від встановлення факту родинних відносин ОСОБА_1 із  ОСОБА_4 у мотивувальній частині судового рішення, проте не потребують від позивача заявлення такої вимоги окремо, що апеляційний суд не врахував під час вирішення справи. 
 
З урахуванням зазначеного Верховний Суд виключає посилання апеляційного суду в оскаржуваній постанові на необхідність окремого рішення про встановлення факту родинних відносин або заявлення вимоги про встановлення факту родинних відносин із спадкодавцем у цій справі та викладає мотивувальну частину постанови апеляційного суду в редакції цієї постанови. 
 
Дослідивши обставини кровного споріднення між позивачем і спадкодавцем, апеляційний суд виснував про їх недоведеність.
 
Постанова апеляційного суду мотивована, зокрема, тим, що суду не надано належних, достовірних та достатніх доказів родинних зв`язків позивача зі спадкодавцем, а саме, що ОСОБА_5 (батько позивача), який помер                           ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 (батько спадкодавця), який помер                              ІНФОРМАЦІЯ_3 , є рідними братами за материнською лінією. В актовому записі від 01 липня 1970 року № 588 про народження ОСОБА_5 матір`ю значиться ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Актовий запис від 19 березня 1957 року № 501 про народження ОСОБА_6 не містить відомостей про дату чи рік народження матері - ОСОБА_8 . Згідно з актовим записом від 23 жовтня 1979 року № 791 про народження ОСОБА_4 (спадкодавця) його батьком є ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Однак відповідно до актового запису про народження від 19 березня 1957 року                      № 501  сином ОСОБА_8 є ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Апеляційний суд виснував, що наведені розбіжності свідчать про недоведеність факту родинних відносин позивача із спадкодавцем. 
 
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. 
 
Безпідставними є доводи касаційної скарги, що апеляційний суд залишив без оцінки ряд доказів, які підтверджують, що його батько ОСОБА_5 та батько спадкодавця ОСОБА_6 були рідними братами за материнською лінією, оскільки оскаржуване судове рішення ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були надані до суду у визначеному процесуальним законом порядку та досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість.
 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду                               від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).
 
Верховний Суд за наслідками перегляду справи не встановив необґрунтованості відхилення апеляційним судом клопотання позивача про витребування доказів та передбаченої частиною третьою статті 411 ЦПК України підстави скасування судового рішення.  
 
ОСОБА_1 звертався до апеляційного суду із клопотанням про витребування в Державної податкової служби України доказів підтвердження чи спростування присвоєння ОСОБА_6 , 23 та ІНФОРМАЦІЯ_5 реєстраційного номеру облікової картки платника податків. 
 
Апеляційний суд відхилив клопотання про витребування доказів, зазначивши, що його вчасно не заявлено. Такий висновок узгоджується з вимогами статті 367 ЦПК України, зокрема частини третьої наведеної норми про те, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом у випадку, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
 
Таких обставин  ОСОБА_1 не навів та не обґрунтував. 
 
Доводи касаційної скарги висновки апеляційного суду щодо суті спору не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають.
 
ОСОБА_1 у касаційній скарзі посилається також на те, що суд апеляційної інстанції не врахував правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року в справі № 916/1415/19, від 26 січня              2021 року в справі № 522/1528/15, від 11 жовтня 2023 року в справі                                        № 756/8056/19, від 23 січня 2024 року в справі № 523/14489/15-ц, у постановах Верховного Суду від 20 червня 2019 року в справі № 632/580/17, від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17, від 23 жовтня 2019 року в справі                                       № 917/1307/18, від 16 грудня 2020 року в справі № 914/554/19, від 15 вересня 2021 року в справі № 487/3126/17, від 20 лютого 2023 року в справі                                         № 295/12917/19-ц, від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21,                                 від 23 листопада 2023 року в справі № 685/547/23, від 19 грудня 2023 року в справі № 911/2799/20, від 20 грудня 2023 року в справі № 761/16555/23, щодо процесуальних питань відносно стандарту доказування, кола фактичних обставин, які підлягають встановленню і доказуванню в справі, а також завдань цивільного судочинства. 
 
Посилання на різні постанови Верховного Суду як таке із вказівкою про неоднакове застосування норм права у різних справах, хоч і у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм права.
 
Верховний Суд висловлює правові висновки в справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.
 
Підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови.
 
Саме лише цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
 
Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд нижчої інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.
 
Отже, для касаційного перегляду справи з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі недостатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин в справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами в справі, яка переглядається, а судом вона (норма права) застосована без урахування такого висновку.
 
Для визначення подібності правовідносин Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений в мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року в справі № 233/2021/19, провадження № 14-166цс20, від 08 лютого 2022 року в справі № 2-7763/10, провадження    № 14-197цс21, згідно з якими на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним та об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року в справі                       № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19) розглянуто позов банку в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до Національного банку України про визнання протиправними дій, скасування постанови, зобов`язання повернути непогашені цінні папери.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року в справі                      № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20) предметом перегляду був спір між юридичними особами про припинення договорів іпотеки. 
 
Постановою від 26 січня 2021 року в справі № 522/1528/15 (провадження                            № 14-67цс20) Велика Палата Верховного Суду розглянула позов особи до банку про визнання договору поруки припиненим та про визнання договору поруки частково недійсним.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року в справі                         № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21) заявлявся позов про визнання договору позики недійсним та стягнення коштів.
 
У постанові від 20 червня 2019 року в справі № 632/580/17 (провадження                             № 61-51сво18) Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вирішував спір про зміну розміру стягуваних аліментів на утримання неповнолітньої дитини.
 
Постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження                                       № 61-2417сво19) є правовим висновком у спорі про визнання недійсним договору дарування грошових коштів.

У постанові Верховного Суду у  складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 23 жовтня 2019 року в справі № 917/1307/18 господарський спір стосується різного тлумачення сторонами спору дати укладення договору поставки.
 
У постанові від 16 грудня 2020 року в справі № 914/554/19 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського судурозглядав спір між юридичними особами про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації прав та їх змін.
 
Постановою від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23) Верховний Суд вирішив спір між фізичною особою та Фондом гарантування вкладів фізичних осіб про визнання протиправною бездіяльності й стягнення коштів.
 
Постанова Верховного Суду від 23 листопада 2023 року в справі № 685/547/23 (провадження № 61-13246св23) стосується спору про визнання укладеною додаткової угоди до договору оренди землі.
 
У постанові Верховного Суду у  складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19 грудня 2023 року в справі № 911/2799/20 позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору та застосування наслідків недійсності договору.
 
У постанові Верховного Суду від 15 вересня 2021 року в справі № 487/3126/17 (провадження № 61-11226св20) вирішувався спір про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу більше п`яти років  та визнання права власності у порядку спадкування за законом. Суди відмовили в позові з тих підстав, що встановлення факту спільного проживання є можливим та доцільним лише у випадку вирішення спору з приводу визнання спірного нерухомого майна спільним сумісним майном, проте таких вимог позивачем не заявлялось. 
 
Ураховуючи критерії подібності, Верховний Суд зауважує, що порівнювані справи не є подібними до справи, що переглядається, адже визначально різняться змістом правовідносин, предметами та підставами позову, фактично-доказовою базою. Наведені постанови Верховного Суду не можуть бути релевантними до спірних правовідносин. 
 
У постанові Верховного Суду від 20 грудня 2023 року в справі № 761/16555/23 (провадження № 61-13311св23) заявниця звернулася до суду із заявою,  в якій просила встановити факт, що вона є дочкою спадкодавця. Суди відмовили у відкритті провадження в справі з підстав, що метою встановлення факту родинних відносин заявниці із померлим є оформлення спадщини, що залишилась після його смерті, тому наявний спір про право щодо спадщини. За таких обставин заявниці необхідно звернутися до суду в порядку позовного провадження. Верховний Суд зазначив, що необхідність встановлення факту родинних відносин для отримання спадщини сама собою не свідчить про наявність спору. Відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про прийняття спадщини пов`язана суто з неможливістю встановлення факту родинних відносин між заявником та спадкодавцем з відповідних державних реєстрів. Отже, висновок судів про наявність спору про право, який має розглядатися у порядку позовного провадження, є передчасним і нічим не підтверджений. Без відкриття провадження в справі неможливо встановити фактичні обставини щодо наявності спору про право. 
 
У наведеній вище справі № 761/16555/23 окремого провадження Верховний Суд вирішував питання про наявність спору про право та наявність підстав для розгляду справи в порядку позовного провадження, тобто спірні правовідносини порівнюваних справ неподібні. 

У постанові від 20 лютого 2023 року в справі № 295/12917/19-ц (провадження                    № 61-102св23) Верховний Суд розглянув позов про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації договору купівлі-продажу, визнання права власності, обґрунтований порушенням прав неповнолітнього, який прийняв спадщину після смерті свого батька як спадкоємець першої черги. 
 
У цій справі статус позивача як спадкоємця не підтвердився, тобто фактичні обставини справи № 295/12917/19-ц відмінні від справи, що переглядається. Постанова Верховного Суду від 20 лютого 2023 року в справі № 295/12917/19-ц (провадження № 61-102св23) релевантна до спірних правовідносин, проте не може бути підставою скасування постанови апеляційного суду. 
 
Необґрунтованими є доводи ОСОБА_3 щодо закриття касаційного провадження на підставі пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України, відповідно до якої суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
 
Постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року в справі№ 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20), постанова Верховного Суду                           від 20 лютого 2023 року в справі № 295/12917/19-ц (провадження № 61-102св23), на які посилається заявник в касаційній скарзі, релевантні до спірних правовідносин та вказані в мотивувальній частині цієї постанови, а тому підстави для закриття касаційного провадження відсутні. 
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
Згідно з частиною першою статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
Зважаючи на те, що в справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено часткове неправильне застосування норм права, Верховний Суд висновує, що постанова апеляційного суду підлягає зміні в мотивувальній її частині з підстав, зазначених у цій постанові.
В іншій частині постанова апеляційного суду залишається без змін.
З огляду на те що Верховний Суд виснував про зміну мотивувальної частини оскаржуваного судового рішення, що не вплинуло на обсяг вирішених позовних вимог, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.
Керуючись статтями 400, 406, 409, 410, 412, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Садиленка Олексія Леонідовича задовольнити частково. 
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 січня 2024 року змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови, в іншій частині - залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Суддя-доповідач  	О. М. Ситнік	
Судді:	А. І. Грушицький  	
 	С. О. Карпенко  	
 	І. В. Литвиненко  	
 	Є. В. Петров