УХВАЛА
29 квітня 2024 року
м. Київ
справа № 2-2633/11
провадження № 61-5549ск24
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М.(суддя-доповідач), Карпенко С. О., 
Сердюка В. В.,
розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Ленінського районного суду міста Миколаєва від 21 лютого 2024 року 
та постанову Миколаївського апеляційного суду від 02 квітня 2024 року 
у справі за скаргою  ОСОБА_1 на рішення заступника начальника Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Одеса) Гаїбова Руслана Ельшановича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
У січні 2024 року  ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на рішення заступника начальника Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Одеса) Гаїбова Р. Е. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України та зобов`язання вчинити певні дії.
Ленінський районний суд міста Миколаєва ухвалою від 21 лютого 2024 року 
у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовив.
Миколаївський апеляційний суд постановою від 02 квітня 2024 року ухвалу Ленінського районного суду міста Миколаєва від 21 лютого 2024 року залишив без змін.
06 квітня 2024 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга 
 ОСОБА_1 на ухвалу Ленінського районного суду міста Миколаєва 
від 21 лютого 2024 року та постанову Миколаївського апеляційного суду 
від 02 квітня 2024 року, в якій заявник просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про задоволення скарги, посилаючись на порушення судами норм процесуального права.
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) в рішенні від 20 липня 
2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 
та № 29465/04) вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.
Ухвали судів першої та апеляційної інстанцій можуть бути оскаржені в касаційному порядку у випадках, передбачених пунктами 2, 3 частини першої статті 389 цього Кодексу (частина перша статті 406 ЦПК України).
Стаття 389 ЦПК України визначає перелік ухвал суду апеляційної інстанції, які можуть бути оскаржені у касаційному порядку.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 4, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.
Згідно з пунктом 31 частини першої статті 353 ЦПК України ухвали судів першої інстанції щодо тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окремо від рішення суду.
Ухвала суду першої інстанції щодо тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України після її перегляду в апеляційному порядку оскарженню в касаційному порядку не підлягає, оскільки це не передбачено пунктом другим частини першої статті 389 ЦПК України.
Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом 
(пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).
У рішенні ЄСПЛ у справі «Гарсія Манібардо проти Іспанії» від 15 лютого 
2000 року зазначив, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. ЄСПЛ зазначає, що право на доступ до суду, гарантоване пунктом першим статтею 6 Конвенції, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права (рішення ЄСПЛ від 12 липня 2001 року у справі 
«Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява № 42527/98).
Системне тлумачення статей 353, 389 ЦПК України свідчить про те, що законодавець свідомо виокремив випадки, в яких може бути оскаржена або конкретна процесуальна дія, або така конкретна дія і відмова в її вчиненні.
ЄСПЛ у рішенні від 21 жовтня 2010 року (заява № 19164/04) у справі «Дія 97» проти України» зазначив, що процесуальні правила призначені для забезпечення належного відправлення правосуддя та дотримання принципу юридичної визначеності, а також, що учасники судового провадження повинні мати право розраховувати на те, що ці правила застосовуватимуться. Цей принцип застосовується до усіх - не лише до сторін провадження, але й до національних судів.
Слід зазначити, що в ухвалах Верховного Суду від 04 березня 2024 року 
у справі № 235/3773/16-ц (провадження № 61-1671ск24)та від 08 квітня 
2024 року у справі № 331/3041/15-ц (провадження № 61-4268ск24) касаційний суд також дійшов висновку про відсутність правових підстав для відкриття провадження у справі з огляду на те, що судові рішення щодо тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України (пункт 31 частини першої 
статті 353 ЦПК України), не підлягають касаційному оскарженню відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Таким чином, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, оскільки ухвала Ленінського районного суду міста Миколаєва від 21 лютого 2024 року та постанова Миколаївського апеляційного суду від 02 квітня 
2024 року не підлягають касаційному оскарженню відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України.
З наведених обставин не потребують окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України. 
Одночасно суд роз`яснює вимоги пункту 3 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір», відповідно до якого сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі.
Керуючись статтями 260, 389, 394 ЦПК України, -
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Ленінського районного суду міста Миколаєва від 21 лютого 2024 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 02 квітня 2024 року у справі за скаргою  ОСОБА_1 на рішення заступника начальника Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Одеса) Гаїбова Руслана Ельшановича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України та зобов`язання вчинити певні дії.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                І. М. Фаловська
С. О. Карпенко
В. В. Сердюк