Номер провадження: 22-ц/813/2959/24 
Справа № 947/16775/23
Головуючий у першій інстанції Калініченко Л.В.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.06.2024 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів колегії: Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,
при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю: представника ОСОБА_1 – адвоката Хижняк А.В.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 17 серпня 2023 року по справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), за участі: Акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Алькор Інвест», про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В:

26 травня 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із скаргою про визнання бездіяльності Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) протиправною та зобов`язання вчинити дії щодо зняття арештів, накладених на усе нерухоме майно ОСОБА_1 в рамках виконавчого провадження №24976360.
В обґрунтування скарги, ОСОБА_1 вказує, що в провадженні Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса) перебувало виконавче провадження №24976360, з примусового виконання виконавчого листа №2-233210, який виданий Київським районним судом м. Одеси від 26 жовтня 2010 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Банк «Фінанси та Кредит» грошової суми у розмірі 611 263,24 грн.
26 грудня 2013 року державним виконавцем відділу ДВС винесено постанову по виконавчому провадженні №24976360 про повернення виконавчого документу стягувачу, матеріали виконавчого провадження передані на зберігання до архіву.
В рамках вищезазначеного виконавчого провадження, 03 березня 2011 року старшим державним виконавцем Першого Київського відділу ДВС ОМУЮ Стояновим Р.В. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №24976360 та одночасно застосовано обтяження у виді арешту всього нерухомого майна відносно боржника ОСОБА_1 .. Таке обтяження було зареєстроване 12 березня 2011 року за №10928301 реєстратором: Одеська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України.
ОСОБА_1 стверджує, що 13 квітня 2023 року вона звернулась із заявою до Першого Київського відділу ДВС у місті Одесі ПМУМЮ (м. Одеса) про зняття арешту у зв`язку з тим, що виконавчий документ було повернуто стягувачу. Однак, 12 травня 2023 року отримала відповідь, в якій повідомлено, що матеріали виконавчого провадження №24976360 були знищені у зв`язку із закінченням строків зберігання в порядку передбаченому законодавством, а також про відсутність підстав для зняття арешту по вказаному виконавчому провадженню.
ОСОБА_1 стверджує, що виконавче провадження завершено, знищено, закінчені усі строки для повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання, а існування арешту, накладеного в рамках виконавчого провадженні №24976360, на її майно понад 10 років, не відповідає нормам Закону та порушує її права.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 17 серпня 2023 року скаргу ОСОБА_1 задоволено.
Визнано неправомірною бездіяльність Першого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо не зняття арешту, накладеного на усе нерухоме майно ОСОБА_1 в рамках виконавчого провадження №24976360.
Зобов`язано Перший Київський відділ державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) вчинити дії з поновлення порушених прав ОСОБА_1 шляхом зняття арешту, накладеного на усе нерухоме майно ОСОБА_1 в рамках виконавчого провадження №24976360, на підставі постанови від 03.03.2011, зареєстроване 12.03.2011 за №10928301, реєстраційний номер обтяження №10928301.
Не погодившись із вищезазначеною ухвалою суду, начальник Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 17 серпня 2023 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_1 в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. 
Представники Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса), АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» в судове засідання до апеляційного суду не з`явились, про розгляд справи були повідомлені належним чином та завчасно, про що свідчать рекомендовані повідомлення про отримання ними судових повісток-повідомлень та довідки про доставку судових повісток-повідомлень до електронного кабінету Електронного суду.
Так, згідно ч. ч. 4-5 ст. 14 ЦПК України, Єдина судова інформаційно-комунікаційна система відповідно до закону забезпечує обмін документами (надсилання та отримання документів) в електронній формі між судами, між судом та учасниками судового процесу, між учасниками судового процесу.
Суд направляє судові рішення, судові повістки, судові повістки - повідомлення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу до їхніх електронних кабінетів, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).
Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи (ч. 6 ст. 128 ЦПК України).
Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Крім того, Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомлених про дату і час судового засідання учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_1 – адвоката Хижняк А.В., яка просила залишити без змін ухвалу суду першої інстанції та відмовити в задоволенні апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, та відзиві на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).
Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, можуть бути: договори та інші правочини; інші юридичні факти. Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту (ст. ст. 11, 15 ЦК України).
Крім того, частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно статі 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.
Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
При розгляді справ за скаргами на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та за зверненнями учасників виконавчого провадження суди мають керуватися положеннями статті 55 Конституції України, статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року, Закону України «Про державну виконавчу службу», Закону України «Про виконавче провадження», іншого законодавства, яким врегульовано ці питання.
Стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначає, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) – це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до положень статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Згідно частини першої статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.
Відповідно до частини першої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.
Отже, відповідно до зазначених норм матеріального права, скасування арешту на майно боржника може мати місце у разі винесення державним виконавцем мотивованої постанови про закінчення виконавчого провадження та за відсутності випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій.
Згідно положень частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону.
Застосування державними виконавцями наданого їм широкого кола повноважень та законодавчо визначених механізмів, спрямованих на виконання судових рішень, входить до їх обов`язків, визначених статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження», щодо вжиття передбачених цим Законом заходів для неупередженого, ефективного, своєчасного і повного вчинення виконавчих дій.
Аналіз норм Закону України «Про виконавче провадження» щодо підстав накладення арешту на майно боржника та зняття такого арешту дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосувати для забезпечення реального виконання виконавчого документа, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.
Судом першої інстанції встановлено, що 13 жовтня 2006 року між філією «Одеське регіональне управління» банку «Фінанси та Кредит» товариство з обмеженою відповідальністю та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №к-2033, згідно якого банк надає позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитні ресурси в сумі 70 000 доларів США з оплатою по процентній ставці 12% процентів річних. Кредитні ресурси отримані позичальником за цим договором використовуються за цільовим призначенням: для придбання трьох кімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 55,6 кв.м, житловою площею 35,1 кв.м.
В провадженні Київського районного суду м. Одеси на розгляді перебувала цивільна справа №2-233210 за позовом ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Одеське РУ» АТ «Банк Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором №к-2033 від 13.10.2006.
Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20 липня 2010 року, яке набрало законної сили 31 липня 2010 року, ухваленим за наслідком розгляду справи №2-233210, задоволено позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Одеське РУ» АТ «Банк «Фінанси та Кредит». Стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Одеське РУ» АТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором №к-2033 від 13.10.2006 у розмірі 611 263,24 грн, судові витрати у розмірі 1 700 грн та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду судового процесу у розмірі 30 грн.
На виконання вказаного заочного рішення суду, 26 жовтня 2010 року Київським районним судом м. Одеси були видані відповідні виконавчі листи.
У відповідності до листа Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 12.05.2023 за №25776, наданої відповіді вказаного відділу від 30.06.2023 за №55670, а також довідки ВП-спецрозділ, сформованої 30.06.2023 вбачається, що в провадженні Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції перебувало виконавче провадження №24976360 з примусового виконання виконавчого листа №2-233210, який видано Київським районним судом м. Одеси 26.10.2010 про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Банк «Фінанси та Кредит» грошової суми у розмірі 611 263,24 грн.
Вказане виконавче провадження відкрито на підставі постанови ВП №24976360, винесеної 03.03.2011 старшим державним виконавцем Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Стояновим Р.В. про відкриття виконавчого провадження, з одночасним накладенням арешту на майно боржника – ОСОБА_1 .
Також, судом встановлено, що в рамках вказаного виконавчого провадження №24976360 відносно ОСОБА_1 , 26 грудня 2013 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачові на підставі п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції діючій на момент винесення постанови.
У відповідності до вищевказаних відповідей, Першим Київським відділом державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) також повідомлено, що матеріали виконавчого провадження №24976360 з примусового виконання виконавчого листа №2-233210, який виданий Київським районним судом м. Одеси від 26 жовтня 2010 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Банк «Фінанси та Кредит» грошової суми в розмірі 611 263,24 грн, були знищені у зв`язку із закінченням строків зберігання в порядку передбаченому законодавством.
У відповідності до договору про відступлення прав вимоги від 23 квітня 2019 року та договору про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 23 квітня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кисельовою Н.В., зареєстрованого в реєстрі за №312, укладені між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» вбачається, що ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» передало, а ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» набуло право вимоги у тому числі за кредитним договором №к-2033 від 13.10.2006, укладеного з ОСОБА_1 , та іпотечним договором укладеним в забезпечення вказаного кредитного договору.
Згідно витягу Автоматизованої системи виконавчого провадження, який перебуває у вільному доступі, сформованим 17.08.2023, встановлено відсутність наявність відкритого виконавчого провадження відносно ОСОБА_1 з примусового виконання виконавчих листів виданих з виконання рішення Київського районного суду м. Одеси від 20.07.2010 по справі №2-233210, стягувачем за яким є: ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» або ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест».
У відповідності до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 328967652 від 12.04.2023 вбачається наявність зареєстрованого 12 березня 2011 року та чинного обтяження, у виді арешту на усе нерухоме майно ОСОБА_1 , зареєстрованого за №10928301, реєстраційний номер обтяження 10928301, накладений на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження №;24976360 від 03.03.2011, яка винесена старшим державним виконавцем першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Стоянова Р.В..
13 квітня 2023 року ОСОБА_1 звернулась із заявою до Першого Київського відділу ДВС у місті Одесі ПМУМЮ (м. Одеса) про зняття арешту у зв`язку з тим, що виконавчий документ було повернуто стягувачу, однак їй було відмовлено у зв`язку із відсутністю підстав для зняття арешту по вказаному виконавчому провадженню.
Задовольняючи в повному обсязі скаргу ОСОБА_1 суд першої інстанції вірно виходив із того, що спірний арешт було накладено 03 березня 2011 року в рамках виконавчого провадження №24976360, за яким 26 грудня 2013 року виконавчий документ повернуто стягувачеві.
В Автоматизованій системі виконавчого провадження відсутня інформація про повторне звернення стягувача з виконавчим листом до примусового виконання відносно боржника ОСОБА_1 , що свідчить про сплив усіх строків пред`явлення виконавчих документів до виконання, визначених Законом України «Про виконавче провадження» як в редакції, яка діяла на момент повернення виконавчого документа, так і в редакції, яка діє на час розгляду справи.
Крім того, ані АТ «Банк «Фінанси та Кредит», ані ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» не звертались до суду з заявами про заміну сторони (стягувача) виконавчого провадження, видачу дубліката виконавчого документа та поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання в рамках цивільної справи № 2-2332 2010 рік, відносно боржника – ОСОБА_1 .
Матеріали справи також не містять жодних доказів на підтвердження наявності майнових претензій у стягувача до ОСОБА_3 з приводу виконання виконавчого листа №2-233210 від 26.10.2010, виданого Київським районним судом м. Одеси. 
Колегія суддів апеляційного суду погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно статтей 76–78, 81, 89 ЦПК України.
В апеляційній скарзі начальник Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) стверджує, що на теперішній час відомості відносно сплати боргу, виконавчого збору та витрат виконавчого провадження за виконавчим листом №2-233210, який виданий Київським районним судом м. Одеса 26 жовтня 2010 року, про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Банк «Фінанси та Кредит» грошової суми в розмірі 611 263,24 грн, у відділі відсутні. Рішення про накладення арешту були прийняті виконавцем відповідно до закону та в межах повноважень, тому є правомірними та скасуванню не підлягають.
Щодо даних тверджень начальник Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.
Згідно статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.
Вказані норми визначають непорушність права власності та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.
Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом (висновок Верховного Суду викладений у постанові від 13.07.2022 по справі №2-0301/806/11).
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
Втручання держави у право на мирне володіння майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм та не суперечити принципам верховенства права.
Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу держави у право на мирне володіння майном, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення ЄСПЛ від 23 листопада 2000 року у справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України»).
Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності», як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, ЄСПЛ визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.
Як було встановлено, в провадженні Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції перебувало виконавче провадження №24976360 з примусового виконання виконавчого листа №2-233210, який видано Київським районним судом м. Одеси 26 жовтня 2010 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Банк «Фінанси та Кредит» грошової суми у розмірі 611 263,24 грн.
Вказане виконавче провадження відкрито на підставі постанови ВП №24976360, винесеної 03 березня 2011 року старшим державним виконавцем Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Стояновим Р.В. про відкриття виконавчого провадження, з одночасним накладенням арешту на майно боржника – ОСОБА_1 .
26 грудня 2013 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції діючій на момент винесення постанови.
Матеріали виконавчого провадження №24976360 з примусового виконання виконавчого листа №2-233210, який виданий Київським районним судом м. Одеси від 26 жовтня 2010 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Банк «Фінанси та Кредит» грошової суми у розмірі 611 263,24 грн, були знищені у зв`язку із закінченням строків зберігання в порядку передбаченому законодавством.
За частиною першою, другою, пунктом 1 частини четвертої статті 12 Закону №1404-VIII виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років. Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню – з наступного дня після його прийняття. Строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Матеріали справи не містять відомостей про повторне звернення стягувача з вказаним виконавчим листом до примусового виконання відносно боржника ОСОБА_1 , що свідчить про сплив усіх строків пред`явлення виконавчих документів до виконання, визначених Законом України «Про виконавче провадження» як в редакції, яка діяла на момент повернення виконавчого документа, так і в редакції, яка діє на час розгляду справи.
Також встановлено, що ані АТ «Банк «Фінанси та Кредит», ані ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» не звертались до суду із заявами про заміну сторони (стягувача) виконавчого провадження, видачу дубліката виконавчого документа та поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання в рамках цивільної справи №2-2332210 рік, відносно боржника – ОСОБА_1 .
Наявність протягом тривалого часу не скасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном (постанова Верховного Суду від 12.10.2022 по справі №203/3435/21).
Таким чином, на думку колегія суддів апеляційного суду, відсутність відкритого виконавчого провадження та сплив десяти років після повернення виконавчого документа стягувачеві, відсутність майнових претензій до боржника, відсутність за десять років жодних дій стягувача спрямованих на виконання рішення суду, свідчить про відсутність правових підстав для продовження дії арештів майна відносно ОСОБА_1 ..
Збереження накладеного державним виконавцем арешту з метою виконання судового рішення, в даному випадку є невиправданим втручанням у право на мирне володіння майном ОСОБА_1 ..
Таким чином, доводи наведені в апеляційні скарзі суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, фактично зводяться до незгоди із мотивами судового рішення, та тлумаченням норм права на власний розсуд.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, перевіривши доводи скаржника, та заперечення виконавця, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», надав їм належну оцінку у відповідності до вимог ст. ст. 12, 80-89 ЦПК України, та дійшов обґрунтованого висновку, що не зняття арешту з майна боржника у виконавчому провадженні, за обставинами даної справи є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби, і порушене право ОСОБА_1 підлягає захисту шляхом зобов`язання ДВС зняти арешт з майна боржника.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 381–384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) залишити без задоволення, ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 17 серпня 2023 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 13 червня 2024 року.

Судді Одеського апеляційного суду:                                          М.М. Драгомерецький  

Р.Д. Громік

                                                                                                                    С.М. Сегеда