Справа № 161/6422/23 	Головуючий у 1 інстанції: Крупінська С. С. 	
Провадження № 22-ц/802/521/24  	  Доповідач: Осіпук В. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
23 травня 2024 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Осіпука В. В.,
суддів - Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.,
з участю секретаря судового засідання Савчук О. В.,
представника позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , Служба у справах дітей Луцької міської ради про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за апеляційною скаргою позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 березня 2024 року,
В С Т А Н О В И В :
У квітні 2023 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із зазначеним позовом.
Покликалось на те, що 27 серпня 2008 року між АТ КБ «ПриватБанк» і третьою особою ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № М3-76, відповідно до умов якого позичальник отримав від банку кредитні кошти в розмірі 80000 дол. США строком до 26 серпня 2013 року та зобов`язався повернути кредит і сплатити відсотки за користування ним в порядку, встановленому договором.
Позивач також вказував, що для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 27 серпня 2008 року між ним та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, згідно з умовами якого остання передала в іпотеку банку нерухоме майно, а саме квартиру загальною площею 72,40 кв. м, житловою площею 48,80 кв. м, що знаходиться за адресою:    АДРЕСА_1 . Вартість предмету іпотеки згідно з умовами договору становить 629000 грн.
У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором у позичальника виникла заборгованість, яка станом на 11 квітня 2023 року становила 823232,50 дол. США, з яких: 73850,34 дол. США - заборгованість за кредитом; 276281,57 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 473100,59 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором.
Крім того, позивач зазначав, що умовами укладеного з відповідачем  ОСОБА_2  договору іпотеки передбачено право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише при умові отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії. Оскільки банк як іпотекодержатель не надавав своєї згоди на реєстрацію будь-кого за адресою предмету іпотеки, то вважає, що реєстрація осіб без його відому у спірній квартирі є порушенням умов цивільно-правового договору та вимог ст. 629 ЦК України і зняття таких осіб з реєстраційного обліку є захистом його прав як іпотекодержателя та повинне відбуватись на підставі рішення суду.
Ураховуючи наведене, позивач АТ КБ «ПриватБанк» просив суд: звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості позичальника ОСОБА_5 в розмірі 360478,49 дол. США за кредитним договором шляхом продажу предмета іпотеки на електронному аукціоні у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження»; виселити відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі   АДРЕСА_2 ; вирішити питання про розподіл судових витрат.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 березня 2024 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.
В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_5 перед АТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором № М3-76 від 27 серпня 2008 року в розмірі 360478,49 дол. США, з яких: 73850,34 дол. США - заборгованість за кредитом; 276281,57 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 10346,58 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором за період з 20 травня 2012 року по 21 листопада 2012 року, що (за курсом 36,57 грн відповідно до службового розпорядження НБУ від 24 квітня 2023 року складає 13182698 грн 38 коп.), звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру, загальною площею 72,40 кв.м, житловою площею 48,80 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить іпотекодавцю ОСОБА_2 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 22 червня 2006 року Першою Луцькою держнотконторою за р. № 1-711, зареєстрованого в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно КП «ВОБТІ» за № 13660521, шляхом продажу предмету іпотеки на електронному аукціоні у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження».
Виконання рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки зупинено на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.
В задоволенні решти позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
У поданій апеляційній скарзі позивач АТ КБ «ПриватБанк», вважаючи рішення суду в частині відмови у виселенні відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та проживають у спірній квартирі, незаконним і таким, що ухвалене внаслідок неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив його в цій частині скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити ці його вимоги, а в решті рішення суду залишити без змін та стягнути з відповідачів на свою користь понесені по справі судові витрати.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у виселенні відповідачів з жилого приміщення, яке було передано в іпотеку, неповно з`ясував обставини, які мають значення для справи, та застосувавши вимоги статті 109 ЖК України, не перевірив наявність в іпотекодавця у власності іншого житла, окрім іпотечного майна.
Відзив на апеляційну скаргу не подавався.
Рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог банку про звернення стягнення на іпотечне майно – квартиру, шляхом продажу предмета іпотеки на електронному аукціоні у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» нічим не оскаржено, а тому апеляційним судом не переглядається.
Згідно з частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про виселення відповідачів суд першої інстанції виходив з того, що квартира, яка є предметом договору іпотеки, не придбавалася за рахунок грошових коштів забезпечуваного іпотекою кредиту, а тому відсутні правові підстави для виселення відповідачів, які у ній зареєстровані, без надання їм іншого жилого приміщення.
Такий висновок суду є правильний.
Встановлено, що 27 серпня 2008 року між третьою особою ОСОБА_5 та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір № М3-76, за умовами якого позичальник отримав у банку кредит в розмірі 80000 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом та кінцевим терміном повернення до 26 серпня 2013 року (а.с. 19-22, том 1).
На забезпечення виконання позичальником умов кредитного договору, між банком та відповідачем  ОСОБА_2 27 серпня 2008 року було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Троц Ю. Б., за яким в іпотеку передано квартиру, що знаходиться за адресою:    АДРЕСА_1 .. Вартість предмету іпотеки згідно умов цього договору становить 629000 грн (а.с. 24-26, том 1).
Крім того, з п. 8 вищевказаного іпотечного договору вбачається, що квартира, яка передана в іпотеку, належить відповідачу  ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 22 червня 2006 року Першою Луцькою держнотконторою за р. № 1-711, зареєстрованого в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно Комунального підприємства «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» за № 13660521, а отже набута нею не за кредитні кошти банку, забезпечені іпотекою цього житла.
Також встановлено і це підтверджується письмовими доказами приєднаними до матеріалів справи, що у жилому приміщенні, а саме в спірній квартирі, яка знаходиться в іпотеці позивача банку, зареєстровані відповідач ОСОБА_3 та неповнолітня ОСОБА_4 (а. с. 40, том 1).
Відповідно до наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості, у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором позичальником ОСОБА_5 , станом 11 квітня 2023 року у нього виникла заборгованість у розмірі 823232,50 дол. США, з яких: 73850,34 дол. США - заборгованість за кредитом; 276281,57 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 473100,59 дол. США -  пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором (а.с.16-18, том 1).
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
У відповідності до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.
Відповідно до частини другої статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду.
В усталеній практиці Верховного Суду при розгляді вказаної категорії справ було роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК України. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК України. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) погодилася з такими висновками.
Порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (шляхом позасудового врегулювання чи в судовому порядку) не впливає на встановлені законом гарантії надання іншого житлового приміщення при вирішенні судом спору про виселення з іпотечного майна, передбачені частиною другою статті 109 ЖК України. Визначальним у цьому випадку є встановлення, за які кошти придбано іпотечне майно – за рахунок чи не за рахунок кредитних коштів.
Такі висновки Велика Палата Верховного Суду зробила у постанові від 22 березня 2023 року у справі № 361/4481/19 (провадження № 14-109цс22).
Аналіз вищенаведених правових норм та практики Верховного Суду дає підстави вважати, що виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення не допускається.
Отже, при виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.
Оскільки спірна квартира, яка була предметом договору іпотеки та на яку банк просив звернути стягнення і виселити відповідачів, була набута відповідачем  ОСОБА_2 у власність не за рахунок кредитних коштів, наданих позичальнику ОСОБА_5 , то суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку, що виселення відповідачів з цього житла у такому випадку є неможливим без надання іншого постійного жилого приміщення. При цьому банк у поданій позовній заяві, поставивши питання про виселення відповідачів зі спірної квартири, не вказав у позовній заяві іншого постійного жилого приміщення, яке відповідно до частини другої статті 109 ЖК України має бути надане відповідачам одночасно з їх виселенням.
Отже, на думку колегії суддів, доводи позивача в апеляційній скарзі про те, що суд повинен був встановити наявність у відповідачів у власності іншого житла для проживання є помилковими і не заслуговують на увагу.
Таким чином, встановивши наведені обставини та давши їм вірну правову оцінку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність вимог позивача про виселення відповідачів з житла, яке було передано в іпотеку, та ухвалив законне рішення про відмову в задоволенні цих вимог.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.
Доводи апеляційної скарги не спростовують вірних висновків суду та не впливають на законність рішення в оскаржуваній позивачем частині.
Керуючись статтями 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 березня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді