КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2024 року                                                                                                        місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 759/11667/23
номер провадження: 22-ц/824/3435/2024                        
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),
суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,
за участю секретаря - Мазурок О.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 07 вересня 2023 року у складі судді Петренко Н.О., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,
В С Т А Н О В И В:
У червні 2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.
Позовна заява мотивована тим, що 07 жовтня 2006 року між ОСОБА_2 та                  ОСОБА_1 був зареєстрований шлюб Центральним відділом реєстрації актів цивільного стану міста Києва з державним Центром розвитку сім`ї, про що складено актовий запис №2870. Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Вказувала, що сторони проживали однією сім`єю до березня 2021 року, після чого спільне проживання між ними було фактично припинено, припинилися також шлюбно-сімейні відносини та ведення спільного господарства, сторони почали вести роздільний бюджет. Позивачка вказувала, що вона виїхала до Великої Британії разом з дітьми у травні 2022 року. 
Зазначала, що шлюб носить лише формальний характер, примирення з відповідачем та збереження сім`ї позивачка вважала неможливим. 
З урахуванням наведеного, ОСОБА_2 просила розірвати шлюб, укладений між нею та ОСОБА_1 , зареєстрований 07 жовтня 2006 року Центральним відділом реєстрації актів цивільного стану міста Києва з державним Центром розвитку сім`ї.
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 07 вересня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено.
Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 07 жовтня 2006 року Центральним відділом реєстрації шлюбів з державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис №2870 - розірвано.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати повністю, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що сторони проживали однією сім`єю, мали шлюбно-сімейні відносини та вели спільне господарство не до березня 2021 року, а до травня 2022 року, тобто до від`їзду позивачки з дітьми за кордон, що було вимушеним кроком для збереження життя та здоров`я позивачки та малолітніх дітей, у зв`язку з початком війни проти України і активними ракетними обстрілами країною-агресором по всій території України.
Вказує, що позивачка та він не вели роздільний бюджет, а у двох несли витрати на потреби сім`ї та дітей. Не дивлячись на скрутне положення України, яка фактично перебуває у стані війни з країною-агресором, він пересилає більшу частину своїх доходів на потреби позивачки і дітей.
Зазначає, що коли у квітні 2021 року тяжко захворіла і померла мати позивачки, він і сам знаходився у розгубленому стані. Поки позивачка намагалася вилікувати матір, а потім тяжко сумувала за померлою матір`ю, він піклувався за дітьми і намагався заспокоїти позивачку, але в той тяжкий період позивачці здалося, що він жодним чином не виявляв зацікавленості у житті позивачки і не підтримував її. У зв`язку з тяжким потрясінням для позивачки від смерті матері, тривалим лікуванням позивачки заспокійливими засобами у 2021 - 2023 роках, війною в Україні, проживанням в різних країнах сторонам було важко знайти порозуміння і злагоди у сімейних відносинах.
Вказує, що він примирився з позивачкою та вважає можливим збереження сім`ї. Примирення сторін ґрунтується на переосмисленні ними життєвих цінностей та зміні поведінки, що сприятиме збереженню та зміцненню сім`ї як соціального інституту.
Позивачка ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що розірвання шлюбу, який припинив своє існування, про розірвання якого вона просить, є необхідністю для позивачки. Зазначає, що судом першої інстанції було вжито всіх заходів, в межах визначених законодавством повноважень щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи. Вказує, що всупереч вимогам ч.1 ст.24 СК України, якою передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається, відповідач наполягає на примушенні її залишитися в шлюбі, якого вона не бажає та просить розірвати шлюб в судовому порядку.
З урахуванням наведеного,  позивачка ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.   
Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся шляхом направлення 03 січня 2024 року судової повістки на вказану ним електронну адресу, яка того ж дня була доставлена йому, що підтверджується звітом про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду.
Згідно з ч.6 ст.128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
Відповідно до п.2 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи.  
За таких обставин відповідач ОСОБА_1 вважається належним чином повідомленим про розгляд справи.
Зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, якою передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів визнала неявку учасників справи такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.   
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 - адвоката Соковікової Ю.М., яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Згідно з ч.ч.1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.
Задовольняючи вимоги ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами шлюбні стосунки фактично припинились, шлюб носить лише формальний характер, а примирення та збереження сім`ї є неможливим. Оскільки кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, а примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням прав другого з подружжя на свободу та особисту недоторканність, суд дійшов висновку про необхідність розірвання шлюбу.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що                       07 жовтня 2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був зареєстрований шлюб Центральним відділом реєстрації актів цивільного стану міста Києва з державним Центром розвитку сім`ї, про що складено актовий запис №2870.
Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відповідно до ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Згідно з ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Частинами 3 та 4 ст.56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
Відповідно до ч.2 ст.36,51 СК України шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань.
Відповідно до ч.3 ст.105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до ст.110 цього Кодексу.
Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в  тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.
Відповідно до ст.112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя.
Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечили б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.
Згідно зі ст.111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.
За змістом указаної норми заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.
Надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком.
Отже шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.
Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 369/7035/18 (провадження №61-1658св20).
У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Установивши, що між сторонами шлюбні стосунки фактично припинились, шлюб між сторонами носить формальний характер, причини розпаду сім`ї, на які посилається позивачка, є поважними, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що примирення між подружжям, за таких обставин, неможливе         і збереження шлюбу суперечитиме їх інтересам. 
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову і розірвав шлюб, оскільки в судовому засіданні встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу неможливе та суперечить інтересам одного з подружжя.
Тому доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не розглянув можливість надання строку на примирення, не заслуговують на увагу з наведених вище підстав.   
Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що закріплена у ст.111 СК України норма щодо примирення є диспозитивною, оскільки, суд має вживати заходів щодо примирення подружжя лише у тому випадку, якщо це не буде суперечити моральним засадам суспільства. Тобто, у випадку виявлення обставин або фактів, під час розгляду справи, які свідчать про неможливість збереження шлюбу з позицій моралі та з позицій інтересів подружжя або їх дітей, суд повинен уникати формалізму та не надавати строку на примирення. Така правова позиція Верховного Суду викладена у постанові від 11 червня 2019 року у справі № 605/434/18.
Посилання відповідача на можливість збереження сім`ї суперечать встановленим у справі обставинам, з яких вбачається, що позивачка настоює на розлученні, що у свою чергу свідчить про її стійке бажання розлучитися і не мати сімейних (шлюбних) стосунків із відповідачем.
При цьому колегія суддів враховує наступне.
Відповідно до ч.6 ст.7 СК України жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї.
Згідно з ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Частина перша ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя.
Відповідно до ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, а за ч.2 ст.112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.
Тобто, зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що йдеться у ст.16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» у ч.1 підпункту «с» - «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер.
За таких обставин, примушування одного з подружжя до перебування у шлюбі, який проти цього заперечує, буде порушувати його законні права та інтереси і суперечити вимогам закону.
Доводи відповідача зводяться до припущень щодо покращень взаємовідносин між сторонами, що не впливають на правильність встановлених судом фактичних обставин справи та його висновків.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції допустив неповноту  встановлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок неподання відповідачем з поважних причин доказів, які підлягають дослідженню та оцінці, є необґрунтованими, виходячи з такого.
З матеріалів справи вбачається, що ухвалою судді Святошинського районного суду міста Києва від 29 червня 2023 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірванні шлюбу, у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та запропоновано відповідачу подати відзив на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення даної ухвали.
29 червня 2023 року судом першої інстанції направлено копію вказаної вище ухвали судді від 29 червня 2023 року разом з позовом і додатками до нього за адресою місця реєстрації відповідача: АДРЕСА_1 , які відповідач отримав                    20 липня 2023 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.31).     
Разом з тим, 18 липня 2023 року відповідач ОСОБА_1 подав до суду письмове клопотання про  ознайомлення та зняття копій з матеріалів справи, в якому зазначив адресу місця свого проживання: АДРЕСА_1   (а.с.30).
За таких обставин, посилання відповідача на те, що його фактичним місцем проживання є адреса: АДРЕСА_2 , на заслуговують на увагу.   
З матеріалів справи вбачається, що того ж дня, тобто 18 липня 2023 року, ОСОБА_1 ознайомився з матеріалами справи у суді першої інстанції та зняв копії матеріалів справи, про що відповідач засвідчив власним підписом на клопотанні (а.с.30).
Проте відзив на позовну заяву відповідач до суду не подав.      
Згідно з ч.8 ст.178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
07 вересня 2023 року Святошинським районним судом міста Києва було ухвалене оскаржуване рішення у даній справі.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що посилання відповідача на те, що він впродовж місця з 21 липня 2023 року по 21 серпня 2023 року перебував у відрядженні з гуманітарною метою за кордоном, не свідчить про те, що він не мав можливості подати відзив на позов та докази у встановлений судом строк, з огляду на те, що він був обізнаний про наявність ухвали суду про відкриття провадження у справі з 18 липня 2023 року та не був позбавлений права подати до суду клопотання про поновлення строку на подання відзиву і доказів після 21 серпня 2023 року.        
Таким чином, суд першої інстанції виконав вимоги ст.263 ЦПК України щодо законності та обгрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив та оцінив докази, правильно встановив обставини у справі та дійшов обґрунтованого висновку про   задоволення позову.  
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 07 вересня 2023 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 11 квітня 2024 року.
 
Головуючий
 
Судді: