ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2024 року 
м. Черкаси   

Справа № 695/4040/23		
Провадження № 22-ц/821/730/24		
Категорія: скарга на ухвалу 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В. 
суддів: Бородійчука В.Г., Василенко Л.І.
за участю секретаря: Ярошенка Б.М.

учасники справи: 
позивач: ОСОБА_1 ,
представник позивача: адвокат Ковтун Андрій Володимирович,
відповідач: Акціонерне товариство «ПриватБанк»,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Золотоніський відділ державної виконавчої служби у Золотоніському районі Черкаської області,

            розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу  представника  ОСОБА_1 - адвоката Ковтуна Андрія Володимировича на ухвалу Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 06 березня 2024року (постановлену під головуванням судді Середи Л.В. в приміщенні Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області, повний текст ухвали виготовлено 11 березня 2024 року) у справі за позовом  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа: Золотоніський відділ ДВС у Золотоніському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про звільнення з-під арешту майна,- 

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

В жовтні 2023 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Ковтуна А.В. звернувся до суду із позовом до АТ КБ «ПриватБанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Золотоніський відділ державної виконавчої служби у Золотоніському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), про скасування арешту з майна.
В обґрунтування позовної заяви посилався на те, що у провадженні відділу державної виконавчої служби Золотоніського міськрайонного управління юстиції перебувало виконавче провадження за №29459911 з примусового виконання виконавчого листа №2-1301, який видано Золотоніським міськрайонним судом Черкаської області, про стягнення із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» боргу в загальному розмірі 109 477.50 грн.
У вказаному виконавчому провадженні 25.10.2011 державним виконавцем накладено арешт на все нерухоме майно ОСОБА_1 , реєстраційний номер обтяження – 11773856.
29.12.2012 державним виконавцем на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачеві через відсутність у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення і заходи державного виконавця щодо розшуку такого майна виявились безрезультатними. Вказаною постановою було також зазначено про припинення чинності арешту майна боржника та скасування інших заходів примусового виконання.
Однак, відомості про припинення чинності арешту майна боржника до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна внесено не було, а тому арешт продовжує діяти.
03.12.2013 за повторним звернення стягувача, державним виконавцем відкривалося виконавче провадження за №41047341 з виконання вказаного виконавчого листа №2-1301, та виконавчий лист 27.03.2014 повернуто стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження».
09.03.2017 державний виконавець відмовив АТ КБ «ПриватБанк» у повторному відкритті виконавчого провадження до боржника ОСОБА_1 у зв`язку з пропущеним строком пред`явлення виконавчого листа до виконання на підставі п. 2 ч. 4 ст. 4 ЗУ «Про виконавче провадження».
Отже, виконавчий лист №2-1301, який видано 04.10.2011 про стягнення із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» боргу, є таким, що не підлягає до примусового виконання у зв`язку з пропущеним строком.
З листа Золотоніського відділу ДВС у Золотоніському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) за №2306/2635/12, стало відомо, що 11.01.2016 проведено знищення виконавчих проваджень відділу ДВС Золотоніського МРУЮ завершених у 2012, а 12.01.2018 проведено знищення виконавчих проваджень Золотоніським МР ВДВС ГТУЮ у Черкаській області завершених у 2014, через закінчення строків їх зберігання.
Таким чином, виникла ситуація, коли матеріали виконавчого провадження №29459911, у якому накладено арешт на все нерухоме майно ОСОБА_1 знищено, однак накладений арешт, номер обтяження – 11773856 продовжує діяти вже близько 12 років, що порушує конституційні права ОСОБА_1 та перешкоджає йому володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю.
На підставі наведеного, позивач просить суд постановити рішення, яким скасувати арешт з всього майна ОСОБА_1 , який накладено у виконавчому провадженні №29459911, реєстраційний номер обтяження 11773856.

05 березня 2024 року представник АТ КБ «ПриватБанк» подав до суду заяву про закриття провадження у справі, мотивуючи тим, що оскільки чинне законодавство для сторін виконавчого провадження передбачає окремий порядок оскарження рішення, дії чи бездіяльності органів державної виконавчої служби. Позивач є боржником у вказаному виконавчому провадженні, а тому повинен звертатися до суду із скаргою у порядку, встановленому ст. 447 ЦПК України та не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, і знищення матеріалів виконавчого провадження не змінюють установлений спосіб захисту прав боржника. За таких підстав справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 06 березня 2024 року заяву про закриття провадження – задоволено.
Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Золотоніський відділ державної виконавчої служби у Золотоніському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), про скасування арешту з майна – закрито.
Ухвала суду, зокрема, мотивована тим, що спір у справі, що розглядається, виник не у зв`язку з оскарженням бездіяльності у вигляді не зняття арешту державними виконавцями, які здійснювали виконавчі дії у вказаних виконавчих провадженнях на стадії їх завершення під час повернення виконавчих документів стягувачу у 2012 та 2014 роках.
Спір виник у зв`язку з тим, що поза межами виконавчого провадження державний виконавець відмовився зняти арешт з майна боржника.
Судом зазначено, що стаття 50 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час повернення виконавчих документів стягувачу) не є тим законом, який регулює спірні правовідносини.
Таким чином ОСОБА_1 є боржником у виконавчому провадженні, у якому накладено арешт з метою забезпечення виконання рішення суду, а тому він не може виступати позивачем у цій справі й така справа не підлягає розгляду в позовному провадженні, отже, провадження у справі підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.
Суд, звернув увагу позивача, що він мав би звернутись за захистом своїх прав та інтересів в процесуальному порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 14 березня 2024 року, представник ОСОБА_1 – адвокат Ковтун А.В., вважаючи оскаржувану ухвалу суду першої інстанції незаконною, постановленою з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права, просив суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 06 березня 2024 року і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Апеляційна скарга, зокрема, мотивована тим, що, повертаючи виконавчий лист стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47, 50 Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем відомості про припинення чинності арешту майна боржника до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено не було.
Вказує, що про зняття арешту з майна ( коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно ( кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження.
Так як виконавче провадження № 29459911 знищено, у зв`язку із закінченням терміну зберігання, то відсутність виконавчого провадження унеможливлює відновлення виконавчого провадження, а також унеможливлює проведення по ньому будь-яких виконавчих дій.
Крім того, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 визначено, що про зняття арешту з майна державний виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, однак на даний час у державного виконавця відсутні підстави для винесення вказаних постанов.
Вказує, що у державного виконавця відсутні підстави для зняття арешту з майна.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив

Мотивувальна частина
Позиція Апеляційного суду

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до наступних висновків.
Як вбачається із матеріалів справи, на примусовому виконанні відділу державної виконавчої служби Золотоніського міськрайонного управління юстиції перебувало виконавче провадження №29459911 з примусового виконання виконавчого листа №2-1301, виданого 04.10.2011 Золотоніським міськрайонним судом Черкаської області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» боргу в загальному розмірі 109 477,50 грн.
У зв`язку з невиконанням боржником вимог виконавчого документа, на все майно боржника, постановою державного виконавця від 25.10.2011 було накладено арешт, реєстраційний номер обтяження – 11773856.
25.01.2022 виконавче провадження №59664171 було повернуто стягувачу згідно п. 2 ч.1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження».
Із доданої до позовної заяви Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 19.09.2023 за №347066481, вказане обтяження нерухомого майна ОСОБА_1 є діючим та накладеним в рамках виконавчого провадження 29459911.
З повного витягу виконавчих проваджень вбачається, що виконавче провадження за №29459911, яке відкрито 25.10.2011 на виконання виконавчого листа від 04.10.2011 за №2-1301 повернуто стягувачеві 29.12.2012 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». 
Виконавче провадження за № 41047341, яке відкрито 03.12.2013 на виконання виконавчого листа від 04.10.2011 за №2-1301 повернуто стягувачеві 27.03.2014 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження».
Судом також встановлено, що у вересні 2023 ОСОБА_1 звертався до Золотоніського відділу ДВС у Золотоніському районі Черкаської області ЦМ УМЮ (м. Київ) з клопотанням про зняття арешту з усього нерухомого майна. Згідно відповіді відділу виконавчої служби від 27.09.2023 за №44499 у разі повернення виконавчого документу стягувачу, виконавче провадження не є закінченим, а отже і підстави для зняття арешту відсутні.
        Згідно з даними автоматизованої системи виконавчого провадження виконавчих проваджень відносно ОСОБА_1 не зареєстровано.
Звертаючись до суду з позовом про зняття арешту з майна, ОСОБА_1 посилався на те, що станом на день подання позову виконавчий документ повернуто стягувачу, виконавче провадження знищено, однак накладений арешт перешкоджає йому володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю.
Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив із того, що позивач – ОСОБА_1 є боржником у виконавчому провадженні, у якому накладено арешт з метою забезпечення виконання рішення суду, а тому він не може виступати позивачем у цій справі й така справа не підлягає розгляду в позовному провадженні.
Суд враховував висновки, які містяться у постанові Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 577/4541/20 де зауважено, що боржник, як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, який накладений державним або приватним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.
Схожі правові висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 904/51/19 (провадження № 12-122гс19), у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19), у постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 24 червня 2021 року у справі № 127/11276/20 (провадження № 61-882св21), від 08 вересня 2021 року у справі № 369/3757/20 (провадження № 61-3588св21), від 01 грудня 2021 року у справі № 201/6486/20 (провадження № 61-19066св20).
Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.
Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.
Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.
Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.
Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».
Аналогічні висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року №904/51/19 (провадження №12-122гс19).
У разі відсутності матеріалів відкритого виконавчого провадження, орган державної виконавчої служби у разі звернення особи зі скаргою має обґрунтувати правомірність тривалого перебування майна особи під арештом та забороною відчуження, а тому звернення з вимогою, зокрема, щодо оскарження рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України буде ефективним способом захисту.
Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 01 лютого 2023 року №206/2832/21 (провадження № 61-10757св22).
Верховний Суд у постанові від 19 січня 2022 року у справі №577/4541/20 (провадження №61-8240св21) зауважив, що боржник, як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, який накладений державним або приватним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Якщо суд помилково прийняв позов до розгляду, під час судового розгляду він мав закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України.
Судом зазначено, що спір у справі, яка  розглядається, виник не у зв`язку з оскарженням бездіяльності у вигляді не зняття арешту державними виконавцями, які здійснювали виконавчі дії у вказаних вище виконавчих провадженнях на стадії їх завершення під час повернення виконавчих документів стягувачу у 2012 та 2014 роках, а у зв`язку з тим, що поза межами виконавчого провадження державний виконавець відмовився зняти арешт з майна боржника, і такі висновки суду є вірними.
Також судом першої інстанцій вірно враховано, що ОСОБА_1 є боржником у виконавчому провадженні, у якому накладено арешт з метою забезпечення виконання рішення суду, а тому він не може виступати позивачем у даній справі і не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший порядок судового захисту, а саме оскарження боржником рішення, дій чи бездіяльності державного виконавця або приватного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, у зв`язку із чим суд дійшов вірного висновку про закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. 
Подібні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 904/51/19, у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18, у постановах Верховного Суду від 24 червня 2021 року у справі № 127/11276/20, від 08 вересня 2021 року у справі № 369/3757/20, від 01 грудня 2021 року у справі № 201/6486/20, від 19 січня 2022 року у справі № 577/4541/20.
Судова практика в зазначеній категорії справи є сталою і підстав відступати від зазначених висновків суд апеляційної інстанції не вбачає.
Крім того, судом першої інстанції вірно звернуто увагу позивача, що він мав би звернутися за захистом своїх прав та інтересів в процесуальному порядку передбаченому розділом VII ЦПК України.
У відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Інші доводи апеляційної скарги  представника ОСОБА_1 – адвоката Ковтуна А.В. суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер і правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.
Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції – залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Ковтуна Андрія Володимировича - залишити без задоволення.
Ухвалу Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 06 березня 2024року у справі за позовом  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа: Золотоніський відділ ДВС у Золотоніському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про звільнення з-під арешту майна - залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України. 

Головуюча                          О.В. Карпенко

Судді                 В.Г. Бородійчук

                               Л.І. Василенко