ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5284/24 Справа № 201/11183/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Батманова В.В. Суддя у 2-й інстанції - Гапонов А. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       11 червня 2024 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

Головуючого судді-доповідача Гапонова А.В.
суддів Новікової Г.В., Никифоряка Л.П.
за участю секретаря Усик А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна приватною власністю, встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя,
та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 про встановлення фату проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності та стягнення грошової компенсації,
-за апеляційною скаргою ОСОБА_4 і інтересах якої діє адвокат Нестеченко Дмитро Сергійович, 
на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2024 року, -
-за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , 
на додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2024 року, -
-за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , 
на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2024 року, -

В С Т А Н О В И В:
ІСТОРІЯ СПРАВИ 
18.09.2023 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна приватною власністю, встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя, в якому позивачка просила:
- встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу жінки – ОСОБА_1 та чоловіка – ОСОБА_2 з 01.10.2011 року по 03.08.2020 року;
- визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , визнавши за позивачкою право власності на частину зазначеного будинку;
- визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 земельну ділянку, площею 0, 1 га, кадастровий номер 1221411000:02:026:0047, визнавши за позивачкою право власності на частину зазначеної земельної ділянки; 
- визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 земельну ділянку, площею 0, 0276 га, кадастровий номер 1221411000:02:026:0051, визнавши за позивачкою право власності на частину зазначеної земельної ділянки; 
- визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 автомобіль «Hyunday Tucson» 2013 року випуску, WIN Y6LJM81BPEL212311, державний номер НОМЕР_1 , стягнувши з ОСОБА_2 на користь позивачки грошову компенсацію частини вартості зазначеного автомобілю у розміні 227 258, 79 грн.

19.10.2023 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшов зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 про встановлення фату проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності та стягнення грошової компенсації, в якому позивач просив:
- встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу чоловіка – ОСОБА_2 та жінки – ОСОБА_1 з 15.11.2010 року по 03.08.2020 року;
- визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 АДРЕСА_2 , яка була придбана під час спільного проживання без укладення шлюбу за 2 384 700 грн., визнавши за відповідачем-позивачем право власності на частину зазначеної квартири;
- визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 кв. АДРЕСА_3 , яка була придбана 20.07.2015 року за 149 700 грн., визнавши за відповідачем-позивачем право власності на частину зазначеної квартири;
- визнати особистою приватною власністю ОСОБА_2 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , земельну ділянку, площею 0, 1 га, кадастровий номер 1221411000:02:026:0047, земельну ділянку, площею 0, 0276 га, кадастровий номер 1221411000:02:026:0051;
- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію вартості частини автомобілю «Nissan Pogue», держаний номер НОМЕР_2 у розміні 340 000 грн.;
- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 частину зниклих з сейфа грошей у розмірі 7 500 доларів США та 20 000 грн.

       КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВОГО РІШЕННЯ 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна приватною власністю, встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя задоволено частково.
Визнано спільною сумісною власністю подружжя транспортний засіб «Hyunday Tucson» 2013 року випуску, WIN шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , державний номер НОМЕР_1 .
Стягнуто з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 РНОКПП НОМЕР_5 ) грошову компенсацію, що становить частини вартості транспортного засобу «Hyunday Tucson» 2013 року випуску, WIN Y6LJM81BPEL212311, державний номер НОМЕР_1 у розмірі 227258 (двісті двадцять сім тисяч двісті п`ятдесят вісім) гривень 79 копійок.
Припинено частку ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 РНОКПП НОМЕР_5 ) на частку транспортного засобу « Hyunday Tucson» 2013 року випуску, WIN Y6LJM81BPEL212311, державний номер НОМЕР_1 .
В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа – ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності та стягнення грошової компенсації задоволено частково.
Визнано спільною сумісною власністю подружжя квартиру АДРЕСА_2 . 
Визнано за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_4 ) право власності на частину квартири АДРЕСА_2 . 
Визнано за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 РНОКПП НОМЕР_5 ) право власності на частину квартири АДРЕСА_2 . 
Визнано спільною сумісною власністю подружжя квартиру АДРЕСА_3 . 
Визнано за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_4 ) право власності на частину квартири АДРЕСА_3 . 
Визнано за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 РНОКПП НОМЕР_5 ) право власності на частину квартири АДРЕСА_3 . 
Визнано особистою приватною власністю ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_4 ) житловий будинок АДРЕСА_4 . 
Визнано особистою приватною власністю ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_4 ) земельну ділянку № 4а, кадастровий номер 1221411000:02:026:0047, розташовану за адресою АДРЕСА_5 .
Визнано особистою приватною власністю ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_4 ) земельну ділянку № 4а, кадастровий номер 1221411000:02:026:0051, розташовану за адресою АДРЕСА_5 .

Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2024 рокуухвалено стягнути з  ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 РНОКПП НОМЕР_5 ) витрати на правову допомогу в розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень 00 копійок.
       
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2024 року заяву ОСОБА_2 про стягнення судових витрат на професійну правничу  допомогу залишено без розгляду. 

       КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
       26.03.2024 року від ОСОБА_4  і інтересах якої діє адвокат Нестеченко Дмитро Сергійовичнадійшла апеляційна скарга в якій ставиться вимога про скасування рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2024 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. У задоволенні позовних вимог по зустрічному позову відмовити. Стягнути з ОСОБА_2 36 000 грн. правничої допомоги та інші судові витрати. 
       В обґрунтуванні доводів апеляційної скарги зазначено, що сторони почали проживати без юридичного шлюбу однією сім`єю після придбання позивачкою квартири АДРЕСА_6 , тобто після 11.05.2011 року.
В період сумісного проживання, 24.02.2014 року купили будинок та дві земельні ділянки в АДРЕСА_1 .
11.06.2020 року ОСОБА_1 продала свою квартиру АДРЕСА_6 за 948 500 грн.
За визначені кошти ОСОБА_1 купила майнові права на кв. АДРЕСА_3 . А тому зазначена квартира є особистою власністю позивачки.
Сторони визнали факт спільного проживання з жовтня 2021 року по серпень 2023 року. Спір наявний за період з жовтня 2020 року по жовтень 2021 року.
А тому, відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню. 
Квартиру АДРЕСА_2 були придбана позивачкою 20.07.2015 року за власні кошти у розмірі 149 700 грн.. Це підтверджується п.2.7 Договору купівлі-продажу, де зазначено, що Покупець повідомляє, у шлюбі не перебуває, гроші що сплачуються є приватною власністю. Крім того, у матеріалах цивільної справи є розписка від 01.06.2015 року про отримання позивачкою в борг у ОСОБА_5 300 000 грн. на придбання квартири. 
Договір про поділ майна подружжя від 26.12.2011 року, наданий ОСОБА_2 , відповідно до якого, останній отримав 50 000 доларів США є недійсним, оскільки нотаріально не посвідчений, а отже зазначений договір є недопустимим доказом.
Таким чином, житловий будинок та дві земельні ділянки в АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

29.03.2024 року від ОСОБА_2 надійшла апеляційна скарга на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2024 року,в якій ставиться вимога про скасування зазначеної ухвали та направлення справи для продовження розгляду. 
В обґрунтуванні доводів апеляційної скарги зазначено, що судом були частково задоволені позовні вимоги по зустрічному позову. У зв`язку з чим апелянтом 01.03.2024 року було направлено до суду клопотання про стягнення судових витрат на правничу допомогу. Зазначене клопотання службою кур`єрської доставки було доставлено до суду 06.03.2024 року. Суд у своїй ухвалі зазначив, що клопотання до суду надійшло 06.03.2024 року, але суд не врахував, що клопотання було здано на пошту 01.03.2024 року, тобто у 5-ти денний строк з дня ухвалення рішення по справі. А тому у суду були всі підстави для розгляду зазначено клопотання та стягнення з позивачки за первісним позовом 40 000 грн., що були сплачені в якості гонорару адвокату Жук О.В., що підтверджується відповідною квитанцією до прибуткового касового ордеру. 

04.04.2024 року від ОСОБА_2 надійшла апеляційна скарга на додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2024 року,в якій ставиться вимога про скасування зазначеного судового рішення та ухвалення нового рішення яким відмовити у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 адвоката Нестеченко Д.С. про ухвалення додаткового рішення та стягнення з ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу. 
В обґрунтуванні доводів апеляційної скарги зазначено, що представником не надано детального опису робіт (наданих послуг), не вказано часу, який витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт, та здійснення ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, докази фактично понесених витрат не є підтвердженими, отже відсутні підстави для такого відшкодування. 

АРГУМЕНТИ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що саме від фінансував всі придбання (квартири) ОСОБА_4 та викладені обставини, як й в зустрічній позовній заяві. Просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_4 . 

В АПЕЛЯЦІЙНОМУ СУДІ
ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснила, що після розірвання юридичного шлюбу щ ОСОБА_2 вона змінила прізвище з ОСОБА_7 на ОСОБА_8 . Доводи своєї апеляційної скарги підтримала, проти задоволення апеляційних скарг ОСОБА_2 заперечувала. 
Представник ОСОБА_6 адвокат Нестеченко Д.С. у судовому засіданні надав пояснення аналогічні з його довірителькою.
ОСОБА_2 та його представник адвокат Жук О.В. свої апеляційні скаргни підтримала, проти доводів апеляційної скарги ОСОБА_6 заперечували. 
       
       ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
       Відповідно до ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

       Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційних скарг в межах апеляційного оскарження, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Щодо рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2024 року.

Суд першої інстанції частково задовольняючи позовні вимоги виходив із наступного. 

Щодо встановлення факту сумісного проживання однією родиною. 
Суд першої інстанції, дослідив докази по справі зазначив доведеним факт сумісного проживання однією родиною в період з 15 листопада 2010 року, а саме з дати набуття рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05.11.2010 про розірвання попереднього шлюбу ОСОБА_2 з ОСОБА_9 , по дату офіційної реєстрації шлюбу 03 серпня 2020 року, але в резолютивні частині відмовив у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу чоловіка – ОСОБА_2 та жінки – ОСОБА_1 з 15.11.2010 року по 03.08.2020 року. Тобто встановив зазначений факт у описовій частині рішення й відмовив в його встановлення в резолютивній частині рішення, що є недопустимим. 

Щодо визнання спільною сумісною власністю подружжя. 
Квартиру АДРЕСА_2 та квартиру АДРЕСА_3 , суд першої інстанції вважав доведеними позовні вимоги, викладені в зустрічній позовній заяві ОСОБА_2 .
Як було вказано вище, судом був встановлений факт сумісного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 15.11.2010 року. 
Також встановлено, що відповідно договору купівлі-продажу від 20.07.2015 року ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_2 .

23 червня 2020 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Віктрікс» був укладении? договір № 4-708МП купівлі-продажу маи?нових прав. Згодом було оформлено право власності на квартиру АДРЕСА_3 .

03.08.2020 між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 був зареєстрований шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_6 , виданого Соборним районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції.

Суд критично сприймає посилання ОСОБА_1 на наявність договорів купівлі-продажу нерухомості, як доказ того, що в неї було достатньо коштів для придбання спірної нерухомості, оскільки визначена в них вартість об`єктивно не відповідає ринковій вартості нерухомості також самого типу на момент придбання та ОСОБА_2 не приймав у їх придбанні жодної участі, оскільки це спростовується показами свідків та наданими письмовими доказами, а саме довідками про доходи, товарними чеками на придбання товарів для ремонту. 
Суд критично сприймає посилання ОСОБА_1 на те, що коштів на придбання квартири АДРЕСА_2 у ОСОБА_2 було недостатньо, оскільки це спростовується наданими ОСОБА_2 письмовими доказами та показами свідків.

З урахуванням викладеного, суд вважає доведеними позовні вимоги ОСОБА_2 в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя квартиру АДРЕСА_2 та квартиру АДРЕСА_3 та визнання за кожною із сторін права власності на частку на вказане майно.
Також суд вважає, що враховуючі викладене вище підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1 що до транспортного засобу «Hyunday Tucson» з огляду на наступне.
Встановлено, що 04 квітня 2023 року на підставі договору купівлі-продажу, якии? укладении? у СГ ТОВ «2Трансмехбуд-2015» № 7221/23/020618 від 04 квітня 2023 року та акту огляду № 7221/23/000439 від 04 квітня 2023 року, за спільні кошти сім`ї? був придбании? транспортнии? засіб марки «Hyunday Tucson»», 2013 року випуску, право власності на якии? зареєстроване за ОСОБА_2 ,та якии? є спільним сумісним маи?ном подружжя.

Вартість автомобіля згідно висновку експерта про середньо ринкову вартість транспортного засобу «Hyunday Tucson» від 03.08.2023 середньо ринкова вартість транспортного засобу становить 454 517 гривень 58 копійок. Автомобіль є неподільною річчю, яку використовує ОСОБА_2 , а отже можна прийти до обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 має право на компенсацію грошової вартості 1/2 частини автомобіля замість належної їй частки у праві спільної власності на автомобіль у розмірі - 227 258,79 гривень. 

Щодо житлового будинку та двох земельних ділянок, розташованих за адресою АДРЕСА_1 , суд вважає за необхідне визначити наступне.

Щоб визначити джерело придбання спірного майна, необхідно встановити не лише факт спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, але й участь у його придбанні шляхом формування спільного бюджету та ведення спільного господарства, а також виключити можливість залучення особистих коштів будь-кого з них.
Суд вважає доведеним той факт, що житловий будинок АДРЕСА_7 , кадастровий номер 1221411000:02:026:0047, розташовану за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер 1221411000:02:026:0051, розташовану за адресою АДРЕСА_5 є особистою приватною власністю ОСОБА_2 , оскільки це підтверджується належними та допустимими доказами, а саме показами свідків, які наголосили на тому, що ОСОБА_2 під час розірвання попереднього шлюбу залишилися 50000,00 доларів США, наявністю складеного на ім`я ОСОБА_6 (колишнє прізвище ОСОБА_1 ) заповіту, в якому ОСОБА_2 заповідав останній все належне йому на праві власності майно, зокрема спірний будинок з земельними ділянками, оскільки розумів її незахищеність та неможливість спадкування майна, яке було його особистою приватною власністю.
Щодо позовної вимоги ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 на його користь грошової компенсації, що становить 1/2 частку вартості автомобіля «Nissan Pogue» державний номер НОМЕР_2 , а саме 340 000,00 гривень, позовні вимоги ОСОБА_2 є безпідставними та не підлягають задоволенню.
Транспортний засіб «Nissan Pogue» державний номер НОМЕР_2 не може бути предметом позовних вимог у даній справі, оскільки він зареєстрований за ОСОБА_3 , яка є мамою ОСОБА_1 . 
ОСОБА_2 не заперечується того факту, що між ним та ОСОБА_3 не виникало відносин які притаманні подружжю. 

Але колегія суддів апеляційного суду погодитись у повній мірі з висновками суду першої інстанції вважає неможливим з огляду на таке.

Щодо визнання спільною сумісною власністю подружжя транспортного засобу «Hyunday Tucson» 2013 року випуску, WIN шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , державний номер НОМЕР_1 , сторонами не оспорюється, а тому й не перевіряється апеляційним судом.

Щодо розподілу: житлового будинку АДРЕСА_7 , кадастровий номер 1221411000:02:026:0047, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер 1221411000:02:026:0051, розташованої за адресою АДРЕСА_5 .
Перевіривши докази, що містяться у матеріалах цивільної справи колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що зазначене майно є особистою приватною власністю ОСОБА_2 , оскільки придбане за особисті гроші, які були отримані ОСОБА_2 при розподілі майна в попередньому шлюбі у розмірі 50 000 доларів США (т.1 а.с.228-229).
Суд не приймає до уваги доводи сторони ОСОБА_4 , що вказаний договір є не дійсним, оскільки нотаріально не посвідчений, оскілки обставини, що містяться у договорі (факт отримання ОСОБА_2 50 000 доларів США) підтвердила ОСОБА_9 , яка в якості свідка (під присягою) була допитана судом першої інстанції.
Як вбачається з копій договорів (т.1 а.с.230, 232, 234), ОСОБА_2 купив житловий будинок АДРЕСА_4 та дві земельні ділянки за цією ж адресою, за суму, еквівалентну 42 960 доларів США (курс долару США взятий з архіву Міністерства фінансів України станом на день вчинення правочину, тобто на 24.02.2014 року, у розмірі 8, 94 гривень за 1 долар США, що міститься у загальному доступі в мережі Інтернет). 
Таким чином, з наведених доказів вбачається, що у ОСОБА_2 були власні кошти, отримані ним ще до того, як виникли відносини з ОСОБА_10 , а тому зазначене майно, в розумінні ст.57 СК України, є його особистою власністю.

Щодо встановлення факту сумісного проживання однією родиною. 
Суд першої інстанції, дослідив докази по справі зазначив доведеним факт сумісного проживання однією родиною в період з 15 листопада 2010 року, а саме з дати набуття рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05.11.2010 про розірвання попереднього шлюбу ОСОБА_2 з ОСОБА_9 , по дату офіційної реєстрації шлюбу 03 серпня 2020 року, але в резолютивні частині відмовив у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу чоловіка – ОСОБА_2 та жінки – ОСОБА_1 з 15.11.2010 року по 03.08.2020 року. Тобто встановив зазначений факт у описовій частині рішення й відмовив в його встановлення в резолютивній частині рішення. 
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2024 року в цій частині не оскаржується, а тому й не переглядається апеляційним судом.

Щодо визнання спільною сумісною власністю подружжя квартиру АДРЕСА_2 та квартиру АДРЕСА_3 .
Суд першої інстанції вважав доведеними вимоги зустрічної позовної заяви залишивши поза увагою наступні докази.
Як вбачається з письмових доказів, що містяться в матеріалах цивільної справи, 28.05.2010 року ОСОБА_11 купила квартиру АДРЕСА_8 за 17 002 грн. (т.1 а.с.26-27).
19.02.2011 року ОСОБА_11 продала ОСОБА_12 квартиру АДРЕСА_8 за 35 026 грн. (т.1 а.с.38-39).
11.05.2011 року ОСОБА_6 купила квартиру АДРЕСА_6 за 34 525 грн. (т.1 а.с.40-41).
11.06.2012 року ОСОБА_6 продала Головному управлінню національної поліції у Дніпропетровській області квартиру АДРЕСА_6 за 948 500 грн. (т.1 а.с.65-70).
29.05.2015 року ОСОБА_6 купила квартиру АДРЕСА_9 за 71 145, 75 грн. (т.2 а.с.20-24).
20.07.2015 року ОСОБА_6 купила квартиру АДРЕСА_2 за 149 700 грн. (т.2 а.с.36-38).
23.06.2020 року ОСОБА_6 купила майнові права на квартиру АДРЕСА_3 за 233 825 грн., при цьому у договорі зазначено, що Дериватив становить 174 125 грн., а ціна базового активу становить 59 700 грн. (т.2 а.с.5-15). 
Розглядаючи хронологія договорів купівлі-продажу нерухомого майна та ціну, зазначену у правочинах слід зазначити, що після продажу належної ОСОБА_4 на праві особистої власності кварти АДРЕСА_6 , яку вона продала за 948 500 грн., сума інших угод становить 454 670, 75 грн. (71 145, 75 + 149 700 + 233 825).
Таким чином, з наведених доказів вбачається, що у ОСОБА_4 за власні кошти, отримані після продажу квартири АДРЕСА_6 , були придбані квартира АДРЕСА_2 та квартира АДРЕСА_3 , а тому зазначене майно, в розумінні ст.57 СК України, є її особистою власністю.
Апеляційний суд не приймає до уваги та ставиться критично до розписки (т.1 а.с.239), відповідно до якої ОСОБА_2 09.02.2011 року передав ОСОБА_6 10 000 доларів США для придбання квартири АДРЕСА_6 , оскільки розписку в отриманні грошей повинна писати особа, яка ці гроші отримала, а не яках їх надала. А тому зазначена розписка не є належним доказом в передачі грошей.
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 19.02.2011 року ОСОБА_11 продала квартиру АДРЕСА_8 , що належала їй на праві особистої власності за 35 026 грн. , після чого 11.05.2011 року купила квартиру АДРЕСА_6 за 34 525 грн., тобто в межах отриманої раніше суми грошей.
Щодо доводів ОСОБА_2 про купівлю квартири АДРЕСА_3 . ОСОБА_2 у судовому засіданні пояснив, що зазначена квартира була придбана за ціною 850 доларів за 1 метр квадратний, але на просьбу суду надати письмові підтвердження цієї угоди, зазначив, що інших документів, ніж містяться у матеріалах цивільної справи, не має. А тому суд враховує суму, що зазначена у договорі купівлі продажу, що складає 233 825 грн., оскільки, відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Крім того, ОСОБА_2 надані докази придбання майна для ремонту та комплектування квартири АДРЕСА_3 , але у позові не йдеться про стягнення затрачених для цієї мети грошей, а йдеться про визнання права власності, а тому не береться судом до уваги. 

Щодо додаткового рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2024 року.

Суд першої інстанції зазначив, що керуючисьзі ст.137, ч. 1 ст.246 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При прийнятті такого рішення також враховані складність справи, обсяг наданих адвокатських послуг та витрачений адвокатом час, виходячи з критерію розумності та співмірності, та з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи та з метою уникнення можливості неправомірного збагачення позивача за рахунок відповідача.
З огляду на те, що стороною позивача було надано до суду договір про надання правничої допомоги та докази виконання та оплати вказаної у договорі роботи, а також приймаючи до уваги, що позовні вимоги задоволено частково, виходячи з принципів розумності та справедливості суд вважав за доцільне стягнути з  ОСОБА_2   на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на правничу допомогу у сумі 10 000 гривень. 

З таким висновком погоджується й колегія суддів апеляційного суду з огляду на таке.

Згідно зі ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно з ч.1 ст.246ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Наведені норми Закону судом першої інстанції були додержані у повному обсязі. 
Судом першої інстанції був досліджений Договір про надання правової допомоги, де описані права та обов`язки представника та квитанції про оплату праці представника, які підтверджують фактичні витрати (т.3 а.с.164-169).

В обґрунтуванні доводів апеляційної скарги зазначено, що представником не надано детального опису робіт (наданих послуг), не вказано часу, який витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт, та здійснення ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, докази фактично понесених витрат не є підтвердженими, отже відсутні підстави для такого відшкодування. 

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а отже й задоволенню не підлягають.

Щодо ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2024 року. 

Суд першої інстанції виходив із того, що 06.03.2024 до суду надійшла заява ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення у справі та стягнення з ОСОБА_1 витрат на правову допомогу у розмірі 40 000 гривень.
Заява про стягнення судових витрат та докази додані до неї, були подані до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 06.03.2024, тобто через дев`ять днів з моменту винесення 26.02.2024 рішення суду.
Докази понесених відповідачем за первинним позовом судових витрат, зокрема квитанція про сплату, додаток до договору виготовлені 29.09.2023 (до моменту винесення рішення) і заява про ухвалення додаткового рішення не містить посилань на те, чому ані під час розгляду справи, ані у встановлений законом п`ятиденний строк, ці докази не були надані суду для винесення додаткового рішення суду щодо розподілу судових витрат.
Враховуючи положення ч. 8 ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне залишити без розгляду заяву ОСОБА_2 про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 40 000 гривень. 

Але колегія суддів апеляційного суду погодитись з таким висновком суду першої інстанції вважає неможливим з огляду на таке.

Відповідно до ч.6 ст. 124 ЦПК України, строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здані на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв`язку.

Як вбачається з квитанції ЧП «ДКО-ЕСПРЕС» (т.3 а.с.194-196), клопотання ОСОБА_2 разом з додатками було отримано 01.03.2024 року, тобто в останній, п`ятий день, строку для подання доказів витрат на професійну правничу допомогу.

Зазначена обставина залишилась поза увагою суду першої інстанції, який клопотання про ухвалення додаткового рішення ОСОБА_2 не розглянув по суті, а залишив без розгляду, оскільки помилково вважав, що пропущені строки для подання цього клопотання.
При таких обставинах апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2024 року скасуванню, з направленням справи для продовження розгляду в суд першої інстанції.
       Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
       ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. 
Відповідно до п.3 ч.1 ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали. 
        Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 379, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 і інтересах якої діє адвокат Нестеченко Дмитро Сергійович задовольнити частково.
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2024 року змінити та викласти резолютивну частину рішення в редакції цієї постанови:
Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання майна приватною власністю, встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя задовольнити частково.
Визнати спільною сумісною власністю подружжя транспортний засіб «Hyunday Tucson» 2013 року випуску, WIN шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , тип транспортного засобу загальний легковий, державний номер НОМЕР_1 та стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 РНОКПП НОМЕР_5 ) грошову компенсацію, що становить частини вартості транспортного засобу «Hyunday Tucson» 2013 року випуску, WIN шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , тип транспортного засобу загальний легковий, державний номер НОМЕР_1 , а саме 227258 (двісті двадцять сім тисяч двісті п`ятдесят вісім) гривень 79 копійок.
Припинити частку ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 РНОКПП НОМЕР_5 ) на частку транспортного засобу « Hyunday Tucson» 2013 року випуску, WIN шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , тип транспортного засобу загальний легковий, державний номер НОМЕР_1 .
В задоволенні інших позовних вимог відмовити.
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , третя особа – ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності та стягнення грошової компенсації задовольнити частково.
Визнати особистою приватною власністю ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_4 ) житловий будинок АДРЕСА_4 . 
Визнати особистою приватною власністю ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_4 ) земельну ділянку № 4а, кадастровий номер 1221411000:02:026:0047, розташовану за адресою АДРЕСА_5 .
Визнати особистою приватною власністю ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_4 ) земельну ділянку № 4а, кадастровий номер 1221411000:02:026:0051, розташовану за адресою АДРЕСА_5 .
В задоволенні інших позовних вимог відмовити.
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2024 року залишити без задоволення. 
Додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2024 року залишити без змін.
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2024 року задовольнити.
Ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2024 року скасувати, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.
       Повне судове рішення виготовлено 11.06.2024 року.

       Судді: