Справа № 0907/2-7723/2011 
Провадження № 22-ц/4808/387/24
Головуючий у 1 інстанції Островський Л. Є. 
Суддя-доповідач Барков В. М.

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2024 року м. Івано-Франківськ

       Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді:        Баркова В. М.,
суддів:                 Девляшевського В. А.,
       Мальцевої Є. Є.,
секретаря:                 Гудяк Х. М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 01 червня 2012 року в складі судді Островського Л. Є., ухвалене в м. Івано-Франківську Івано-Франківської області в справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог орган опіки та піклування Івано-Франківського МВК про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2011 року позивач  ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до відповідачки ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог орган опіки та піклування Івано-Франківського МВК про позбавлення батьківських прав.
Позов обґрунтовано тим, що він перебував у шлюбі з відповідачкою, який розірвано рішенням Івано-Франківського міського суду від 07 грудня 2009 року. У шлюбі у них народилось дві дочки -  ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1  та ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 . На підставі рішення Івано-Франківського міського суду від 07 грудня 2009 року неповнолітніх дітей залишено проживати з матір`ю - ОСОБА_1 
Вказував, що після розірвання шлюбу відповідачка вихованням дітей не займалася, фізичним та духовним розвитком дочок не цікавилася, вела аморальний спосіб життя, що виражався у зловживанні відповідачкою алкогольними напоями. Крім того, не зважаючи на рішення суду, діти постійно проживали з батьком  ОСОБА_2 .
З урахуванням зазначеного,  ОСОБА_2  просив позбавити ОСОБА_1 батьківських прав щодо неповнолітніх доньок ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 01 червня 2012 року позов задоволено. Позбавлено ОСОБА_1 батьківських прав щодо її неповнолітніх дітей ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 03 січня 2024 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, просить скасувати заочне рішення суду та направити справу до Івано-Франківського міського суду для продовження судового розгляду.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд у порушення норм закону не повідомляв відповідачку про розгляд даної справи. Жодних повідомлень в засобах масової інформації про розгляд  справи в порядку заочного провадження їй не надсилалося. Внаслідок чого апелянтка не мала можливості подати відзив на позовну заяву та надати докази на спростування позовних вимог. Дане твердження щодо відсутності відомостей про вручення повісток ОСОБА_1 ,фактично підтвердив ОСОБА_2 у своїй заяві, яку суддя безпідставно не взяла до розгляду.
Крім того, судом не було взято до уваги те, що суддя першої інстанції Островський Л.Є. виніс рішення, порушуючи вимоги статті 265 ЦПК України що стосуються змісту рішення суду.
Також зазначає, що долучені до матеріалів справи довідки, та висновок психолога щодо психологічного стану дітей не відповідають дійсності. А тому є необхідність допиту в судовому засіданні осіб, які надали такі документи.
Що стосується посилання позивача на «аморальний спосіб життя відповідачки» ОСОБА_2 зазначає, що дане твердження необхідно дослідити, оскільки в даному випадку не зрозуміло в чому полягає її аморальний спосіб життя.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просив її задовольнити та не заперечував проти скасування рішення суду.
За положеннями статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Позивач ОСОБА_2 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений судовою повісткою за останнім відомим суду місцем проживання, тому суд відповідно до положень ст. 372 ЦПК України розглянув справу без його участі.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідачки  ОСОБА_1 , яка просила скаргу задовольнити, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає,що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову від задоволення позовних вимог.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Шлюб між сторонами розірвано, діти залишені на проживання з батьком, який займається їх вихованням та утриманням. При перевірці заяви ОСОБА_2 щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 достатньо повно перевірялись обставини справи, встановлено, що відповідач по справі ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей. Шлюб між сторонами розірвано, діти залишені на проживання з батьком, який займається їх вихованням та утриманням. Орган опіки та піклування прийшов до висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 щодо своїх неповнолітніх дітей.
Проте з таким висновком суду погодитися не можна.
Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Згідно зі статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.
Відповідно до частин першої-четвертої статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Згідно з частиною першою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.
Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину
з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Звертаючись до суду із розглядуваним позовом, позивач як підставу позбавлення батьківських прав відповідачки визначив те, що вона ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не бере участі у вихованні дітей, не піклується про їх стан здоров`я та духовний розвиток, не проявляє батьківської турботи.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.
При вирішенні такої категорії спорів суди повинні мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особистості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків (див. зокрема постанови Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18, від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 06 вересня 2023 року у справі № 545/560/21).
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17, від 12 вересня 2023 року у справі № 213/2822/21.
Апеляційний суд відповідно до частини шостої статті 19 СК України не погоджується з висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав (а.с. 34-35), який носить рекомендаційний характер, оскільки він не містить обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування щодо відповідачки такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, та в ньому не встановлено, що відповідачка умисно ухиляється від виховання дітей.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.
Відповідачка не є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дітей, а тому розрив з матір`ю сімейних відносин не буде відповідати інтересам дітей.
У матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачка притягувалася до кримінальної чи адміністративної відповідальності, у зв`язку із неналежним поводженням щодо дітей, вчиняла будь-яке насильство стосовно них.
Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків апеляційним судом не встановлено.
Також апеляційним судом не встановлено, а позивачем не доведено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_1 не бажала спілкуватися з дочками та брати участь у їх вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків з виховання дітей.
Той факт, що на час розгляду справи відповідачка проживала окремо від дітей, не свідчить безумовно про те, що мати дітей не бажала брати участь у їх утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтувала батьківськими обов`язками.
Враховуючи вищенаведене та з урахуванням якнайкращих інтересів дітей, бажання відповідачки брати участь у вихованні та спілкуванні з дочками та з огляду на відсутність свідомого нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов`язками, апеляційний суд вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.
Як зазначив ЄСПЛ у рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (пункт 49), розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Таких обставин у розглядуваній справі не встановлено.
Позбавлення батьківських прав за встановлених обставин не буде ґрунтуватися на суттєвих і достатніх причинах у контексті прецедентної практики ЄСПЛ.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21 дійшов висновку, що у разі подання позову про позбавлення батьківських прав щодо неповнолітньої дитини суд не може відмовити у такому позові з тієї підстави, що під час розгляду цивільної справи і вирішення спору по суті дитина досягла повноліття. Незважаючи на досягнення дитиною повноліття, суд має встановити обґрунтованість чи необґрунтованість передбачених статтею 164 СК України підстав позову про позбавлення відповідача батьківських прав та ухвалити відповідне судове рішення.
Керуючись ст. 367, 368, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  на заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 01 червня 2012 року- задовольнити.
Заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 01 червня 2012 року - скасувати.
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав - відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 15 квітня 2024 року.

Судді                                                        В. М. Барков

       В. А. Девляшевський

       Є. Є Мальцева