ПОСТАНОВА                                                 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 травня 2024 року 
м. Київ
 
справа № 453/582/21
провадження № 61-8555св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючої - Фаловської І. М.
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Сердюка В. В.
 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
відповідачі: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 09 травня 2023 рокуу складі колегії суддів: Ніткевича А. В., Бойко С. М., Копняк С. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2021 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
ОСОБА_5 , ОСОБА_6 звернулися до суду з позовом до  ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди.
Позов обґрунтований тим, що 23 грудня 2020 року працівники Державного підприємства «Галсільліс» (далі - ДП «Галсільліс») ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 направлялися на службовому лісовозі у с. Лавочне на планову загрузку. На проїзній дорозі ОСОБА_7 зупинив автомобіль та перешкоджав подальшому проїзду, а отже, і виконанню ними трудових обов`язків. На їх вимогу покинути проїжджу частину дороги і не перешкоджати їм ОСОБА_7 почав нецензурно висловлюватися, обзивати їх злодіями, а згодом витягнув зброю, яку мав при собі. Коли працівники ДП «Галсільліс» вийшли зі службового автомобіля, він вистрелив із пістолета ОСОБА_6 у ліву ногу і погрожував іншим працівникам фізичною розправою. 
Унаслідок протиправних дій ОСОБА_7 ОСОБА_6 звернувся до Сколівського відділення поліції Стрийського відділу поліції Головного управління національної поліції у Львівській області із заявою про вчинення кримінального правопорушення. 
25 грудня 2020 року ОСОБА_8 поширив у соціальній мережі «Фейсбук» інформацію про те, що начебто працівники ДП «Галсільліс» жорстоко побили ОСОБА_7 , прив`язали його тросом до лісовоза «Урал» і хотіли протягнути, погрожували йому смертю, викрали мобільний телефон та 5 000,00 грн, які знаходилися у чохлі телефону. Згодом ця інформація була поширена у соціальній мережі «Фейсбук» ОСОБА_7 та ОСОБА_9 . 
Крім того, поширена відповідачами інформація розійшлась по багатьох інтернет-ресурсах, які висвітлювали, зокрема, розповідь ОСОБА_7 та  ОСОБА_8 , яку знімав ОСОБА_9 , та 17 січня 2021 року її було викладено на сторінці « ОСОБА_9 » в мережі «Фейсбук». 
На відео ОСОБА_7 стверджував, що він зупинив лісовоз, належний ДП «Галсільліс», у зв`язку з тим, що, як він запевняв, такий віз незаконно вирубаний кругляк. Після того як він перешкодив проїзду лісовоза, з нього вийшли ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , і ОСОБА_6 почав завдавати йому ударів у голову. Згодом всі четверо працівників почали його бити, прив`язали до лісовоза і намагалися протягнути його. ОСОБА_7 також зазначав, що неправомірним діям працівників ДП «Галсільліс» перешкодили односельчани, які прийшли йому на допомогу, викликали на місце події поліцію та швидку допомогу. Медики доставили його для огляду у Сколівську центральну лікарню. 
Згідно з відповіддю Комунального некомерційного підприємства «Сколівська центральна лікарня» від 23 грудня 2020 року ОСОБА_7 був доставлений бригадою екстреної медичної допомоги до лікарні з тілесними ушкодженнями. Попередній діагноз лікаря: черепно-мозкова травма, струс головного мозку, садна чола, носа, забій грудної клітки. Зі слів ОСОБА_7 , тілесні ушкодження він отримав унаслідок побиття. 
На відеозаписі від 17 січня 2021 року ОСОБА_7 зазначає, що він звернувся до Комунального некомерційного підприємства «Клінічна лікарня швидкої медичної допомоги м. Львова» для фіксування тілесних ушкоджень. Також він вказав, що звернувся із заявою щодо неправомірних дій працівників ДП «Галсільліс» до Шевченківського районного відділу поліції у м. Львів. Однак з відповіді відділу поліції випливає, що будь-яких звернень від ОСОБА_7 не надходило, що свідчить про те, що інформація є неправдивою. Також під час відеозапису він неодноразово називає ОСОБА_2 злодієм, директора ДП «Галсільліс» ОСОБА_1 - «бандою, яка нападає на житлові будинки, погрожує людям зброєю та розправою». 
ІНФОРМАЦІЯ_1 на своїй сторінці у соціальній мережі «Фейсбук» ОСОБА_8 опублікував текст внутрішнього розслідування ОСОБА_11 , в якому було описано вказані події 23 грудня 2020 року зі слів ОСОБА_7 , із зазначенням прізвищ працівників ДП «Галсільліс», які начебто його катували. Згодом ОСОБА_8 неодноразово публікував на своїй сторінці у соціальній мережі «Фейсбук» твердження, що працівники ДП «Галсільліс» є чорними лісорубами, які незаконно проводять вирубку лісу. 
Поширена відповідачами інформація про позивачів є негативною, недостовірною та порушує їх особисті немайнові права, ганьбить їх честь, гідність і завдає шкоди діловій репутації позивачів як посадових осіб ДП «Галсільліс».
Просили визнати, що інформація, поширена відповідачами у соціальній мережі «Фейсбук» про події, які відбулися 23 грудня 2020 року в с. Лавочне Сколівського району Львівської області за участю працівників ДП «Галсільліс» ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , є недостовірною, та зобов`язати відповідачів спростувати поширену ними інформацію у соціальній мережі «Фейсбук» про вказані події, які відбулися за участю названих працівників ДП «Галсільліс». Стягнути з відповідачів солідарно на користь кожного з позивачів моральну шкоду в розмірі 100 000,00 грн. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 08 грудня 2022 року позов задоволено частково. Визнано, що інформація, поширена ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 у соціальній мережі «Фейсбук» про події, які відбулися 23 грудня 2020 року у с. Лавочне Сколівського району Львівської області за участю працівників ДП «Галсільліс» ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , є недостовірною. Зобов`язано ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 спростувати поширену ними інформацію у соціальній мережі «Фейсбук» про події, які відбулися 23 грудня 2020 року у с. Лавочне Сколівського району Львівської області за участю працівників ДП «Галсільліс» ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 Стягнено з  ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та ОСОБА_9 солідарно на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 45 000,00 грн. Стягнено з ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та  ОСОБА_9 солідарно на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 45 000,00 грн. Стягнено з ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та ОСОБА_9 солідарно на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 45 000,00 грн. Стягнено з  ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та ОСОБА_9 солідарно на користь ОСОБА_4 моральну шкоду в розмірі 45 000,00 грн. Стягнено з ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та  ОСОБА_9 солідарно на користь ОСОБА_5 моральну шкоду в розмірі 45 000,00 грн. Стягнено з ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та ОСОБА_9 солідарно на користь ОСОБА_6 моральну шкоду в розмірі 45 000,00 грн. Стягнено з  ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та ОСОБА_9 солідарно на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 сплачений судовий збір у розмірі 3 608,00 грн та 44 300,00 грн за проведення експертизи. Зобов`язано ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 солідарно сплатити на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Київська незалежна судово-експертна установа» (далі - ТОВ «Київська незалежна судово-експерта установа») 5 000,00 грн за проведення експертизи цифрових відеозвуків з метою встановлення тестового змісту зафіксованих у них розмов (стенограм), відповідно до рахунка від 01 серпня 2022 року № 01/08-1. 
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що факт поширення відповідачами зазначеної інформації підтверджується наданими письмовими доказами, а також дослідженими в ході розгляду справи відеоматеріалами на відповідному інтернет-ресурсі, які суд бере до уваги як належні та допустимі. Даних та доказів, які спростували б факт поширення вказаної інформації, відповідачі суду не надали. Вказана спірна інформація доведена до відома необмеженого кола осіб користувачів інтернету, і така інформація, з огляду на її зміст, порушує особисті немайнові права і завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам позивачів. Отже, твердження відповідачів не мають характеру оціночного судження, а містять фактичні твердження, що було підтверджено висновком Судової лінгвістичної семантико-текстуальної експертизи усного та писемного мовлення № 3221, виконаним ТОВ «Київська незалежна судово-експерта установа» 01 серпня 2022 року.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Львівського апеляційного суду від 09 травня 2023 року рішення Сколівського районного суду Львівської області від 08 грудня 2022 року скасовано, у позові відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що під поширенням інформації розуміється доведення її до відома хоча б одній особі, тому суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про те, що поширення інформації відбулося, оскільки спірні дописи розміщені в мережі Інтернет, зокрема у мережі «Фейсбук», що є відкритою соціальною мережею, яка доступна необмеженому колу осіб. Проте позивачі є працівниками ДП «Галсільліс», тому повинні бути готові, що межі допустимої критики щодо них є значно ширшими, ніж до окремої пересічної особи.
Суд апеляційної інстанції не може розділити твердження суду першої інстанції про те, що експерт дійшов висновку, що спірна інформація принижує честь і гідність позивачів, спотворює їх професійний та особистісний імідж, а також спричиняє моральну шкоду, оскільки таких висновків може дійти тільки суд на підставі результатів повного та всебічного аналізу обставин спірних правовідносин. Крім того, питання моральної шкоди не ставилося перед експертом, а сам факт і розмір такої шкоди входить до предмета доказування, тому в задоволенні такої вимоги може бути відмовлено навіть за наявності підстав для задоволення інших цивільно-правових вимог, з якими позивач її пов`язує. Також поширену відповідачами спірну інформацію можна віднести до публіцистичного твору (по типу новинної статті), у якому інформація подається у публіцистичному стилі. 
Тобто інформація в змішаному виді з оціночними судженнями (висловами у переносному значенні, з перебільшенням тощо) поширюється з метою не просто подати певну інформацію, а з метою також сформувати певну думку в тих, хто знайомиться з такою інформацією, щодо певних фактів, подій тощо; передачі певного підтексту при поданні такої інформації з оціночними судженнями; висвітлення свого бачення тієї чи іншої події, того чи іншого факту; певної оцінки тих чи інших дій, рішень, вчинків певних осіб. 
Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з тим, що відповідна публікація, зважаючи на джерело, яким та від імені якого опублікована, мету публікації, яку переслідували відповідачі (повідомлення про певні події, вчинки, акти тощо, які стали відомими відповідачу у зв`язку з їх діяльністю; інформування громадськості про свою діяльність та своє бачення таких подій, фактів; формування певної думки з приводу конкретної події, фактів, про які йдеться, тощо), у цілому не може вважатися оціночним судженням. Однак позивачі просять визнати, що уся інформація, поширена відповідачами у соціальній мережі «Фейсбук» про події, які відбулися 23 грудня 2020 року в с. Лавочне Сколівського району Львівської області за участю працівників ДП «Галсільліс» ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , є недостовірною. Іншими словами, позивачі не диференціюють, яка саме із поширеної відповідачами інформації про події від 23 грудня 2020 року є недостовірною та має бути спростована. Не звернувши уваги на зазначене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку та визнав усю інформацію, яка поширена відповідачами про події  23 грудня 2020 року, негативною.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У червні 2023 року  ОСОБА_1  звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Львівського апеляційного суду від 09 травня 2023 року, просить її скасувати, рішення Сколівського районного суду Львівської області від 08 грудня 2022 року залишити в силі. 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не застосували правових висновків, викладених у постановах: Верховного Суду від 08 травня 2019 року у справі № 761/37180/17, від 06 вересня 2022 року у справі № 926/2195/21, від 10 квітня 2019 року у справі № 398/4136/15-ц; Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17.
Суд апеляційної інстанції зазначив, що погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що інформація, поширена відповідачами у соціальній мережі «Фейсбук», не може вважатись оціночним судженням, однак, враховуючи той факт, що позивачі є працівниками ДП «Галсільліс», а тому вони є публічними особами, отже, повинні бути готові, що межі допустимої критики щодо них є значно ширші, ніж до окремих пересічних осіб.
Однак таке твердження суду апеляційної інстанції є помилковим, оскільки у пункті 37 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» наведено визначення поняття «публічний діяч (особа)». Отже, позивачі, які є працівниками державного підприємства (майстрами лісу), не входять до переліку осіб, які згідно із цим Законом вважаються публічними особами.
Помилковим є і твердження суду апеляційної інстанції про те, що поширену відповідачами спірну інформацію можна віднести до публіцистичного твору, у якому інформація подається у публіцистичному стилі, оскільки предметом судового розгляду був не спосіб викладення і подання відповідачами інформації, а факт її недостовірності, однак ця обставина залишилась поза увагою, як і та обставина, що висновком судового експерта від 01 серпня 2022 року № 3221 було встановлено, що поширена відповідачами інформація є фактичним твердженням і є негативною. Висновку судового експерта, який був повно, усебічно і об`єктивно досліджений судом першої інстанції, суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки, зазначивши, що експерт не міг зробити висновок, що спірна інформація принижує честь і гідність позивачів, спотворює їх особистісний імідж, а також спричиняє моральну шкоду, оскільки таких висновків може дійти лише суд на підставі результатів повного та всебічного аналізу обставин спірних правовідносин. Однак на противагу такому твердженню необхідно зазначити, що суд першої інстанції не ставив перед експертом питання щодо надання відповіді, чи принижує спірна інформація честь і гідність позивачів. Безпосередньо суд першої інстанції на підставі повно і всебічно досліджених доказів і дійшов висновку, що спірна інформація принижує честь і гідність позивачів з огляду на те, що вона була поширена відповідачами у формі фактичних тверджень, була негативною за своїм змістом та була недостовірною, про що позивачі навели відповідні докази, які не були спростовані відповідачами належними та допустимими доказами.
Аргументи інших учасників справи
Відзив ОСОБА_8 на касаційну скаргу мотивований тим, що касаційна скарга позивачів є необґрунтованою, не відповідає обставинам справи та подана з грубим порушенням норм матеріального, процесуального та кримінального права, а тому задоволенню не підлягає.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 26 липня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.
У серпні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 21 травня 2024 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.
Позиція Верховного Суду
Підстави відкриття касаційного провадження та межі розгляду справи
Згідно з пунктом 1 частини другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Касаційне провадження відкрито з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
Постанову суду апеляційної інстанції оскаржує лише позивач ОСОБА_1 , тому суд касаційної інстанції переглядає рішення лише в частині позовних вимог ОСОБА_1 .
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
23 грудня 2020 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , які є працівниками ДП «Галсільліс», їхали на службовому лісовозі у с. Лавочне Стрийського району Львівської області на планову загрузку. 
На проїзній частині дороги автомобіль зупинив ОСОБА_7 , який перешкодив його подальшому руху. На вимогу позивачів покинути проїжджу частину дороги і не перешкоджати їм, ОСОБА_7 почав нецензурно висловлюватися, обзивати позивачів злодіями, а згодом витягнув зброю, яку мав при собі. 
Коли працівники ДП «Галсільліс» вийшли зі службового автомобіля, ОСОБА_7 вистрелив із пістолета ОСОБА_6 у ліву ногу і погрожував іншим працівникам фізичною розправою. 
Унаслідок зазначених обставин ОСОБА_6 звернувся до Сколівського відділення поліції Стрийського відділу поліції Головного управління національної поліції у Львівській області із заявою про вчинення кримінального правопорушення. 
З приводу вказаної ситуації ІНФОРМАЦІЯ_3 та ІНФОРМАЦІЯ_4 відповідач ОСОБА_8 зі своєї сторінки соціальної мережі «Фейсбук» здійснив поширення інформації такого змісту:
 - «На Сколівщині 23.12.20 чорні лісоруби Славського Галсільлісу , місцевого журналіста-активіста села Лавочне ОСОБА_3 прив`язали до бампера лісовоза, наносили смертельні удари металевими деталями, викрали мобільний телефон з грошима, і якщо б не жителі села, в живих ОСОБА_7 уже б не було. Місцеві правоохоронні органи ніяких мір не принімають…» (ІНФОРМАЦІЯ_2); 
- « ІНФОРМАЦІЯ_5». Зі слів потерпілого журналіста ОСОБА_7 : 
23.12.2020 село Лавочне на Сколівщині перешкоджання журналісту під час зйомки ст. 171 КК України ОСОБА_7 почув, що їдуть лісовози і побіг на дорогу, подзвонив на 102 і повідомив жителів села. Зупинив лісовоз представився журналістом і почав знімати їх на відео. З лісовоза вийшли четверо здорових чоловіків і почали бити ОСОБА_7 по голові. ОСОБА_7 втратив свідомість, а пізніше переконавшись, що ОСОБА_7 безпритомний почали його обшукувати і викрали мобільний телефон на який потерпілий ОСОБА_7 вів відеозйомку і викрали ще 5000 грн., які знаходилися в чохлі телефона. Підняли безпритомного журналіста і прив`язали буксировочним грубим пасом до бампера лісовоза. ОСОБА_7 почав приходити в себе уже прив`язаний пасом до бампера лісовоза, і вони знову продовжували його катувати, бити по голові. ОСОБА_7 безсилий відбивався, а дальше найстрашніше, катівники сіли на лісовоз і почали рухатися з прив`язаним до бампера чоловіком. Але зразу на дорогу вибігли жителі села Лавоне , дружина ОСОБА_7 і зупинили даний лісовоз. Відбулася словесна перепалка на грубих тонах. Люди намагалися ОСОБА_7 визволити, але їм це не вдавалось. Озвірілі чорні лісоруби кричали, що їх всіх зараз поб`ють….» (т. 1, а. с. 19). 
Зазначені дописи розміщені у соціальній мережі «Фейсбук». 
Крім того, як випливає з переглянутого судом відео на СД-диску, наданого позивачами як додаток до позову, ОСОБА_7 стверджує, що він зупинив лісовоз, належний ДП «Галсільліс», у зв`язку з тим, що такий перевозив незаконно вирубаний кругляк. Після того як він перешкодив проїзду лісовоза, з нього вийшли ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , і останній почав завдавати йому ударів в голову. Згодом усі четверо працівників ДП «Галсільліс» почали його жорстоко бити, прив`язали до лісовоза і намагалися протягнути його. 
Під час відеозапису ОСОБА_7 неодноразово називає ОСОБА_2 злодієм, а директора ДП «Галсільліс» ОСОБА_1 - «бандою, яка нападає на житлові будинки, погрожує людям зброєю та розправою». 
17 січня 2021 року вказана інформація була поширена у соціальній мережі «Фейсбук» ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , що підтверджується скрінами. 
Поширена відповідачами інформація розійшлась багатьма інтернет-ресурсами, які висвітлювали та транслювали розповідь ОСОБА_10 і ОСОБА_8 , яка була знята на відео ОСОБА_9 та викладена на сторінці « ОСОБА_9 » в мережі «Фейсбук» ІНФОРМАЦІЯ_6. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідач ОСОБА_8 на своїй сторінці у соціальній мережі «Фейсбук» опублікував текст внутрішнього розслідування ОСОБА_11 , в якому зі слів ОСОБА_7 описані події 23 грудня 2020 року із зазначенням прізвищ працівників ДП «Галсільліс», які, на його думку, катували ОСОБА_7 . 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.
Згідно зі статтями 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.
Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.
Відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
Згідно зі статтею 10 Конвенції і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.
Свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних засад демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. 
Предмет пункту 2 статті 10 Конвенції застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Як передбачено в статті 10 Конвенції, ця свобода має винятки, які, проте, повинні чітко тлумачитись, та потреба в таких обмеженнях має бути переконливо встановлена.
У рішенні ЄСПЛ у справі «Thoma v. Luxembourg» (Тома проти Люксембургу) від 29 березня 2001 року суд зазначив, що для обмеження поширення інформації, що вже була оприлюднена та широко обговорюється, повинні існувати переконливі підстави; покарання журналіста за те, що він допомагав поширювати твердження, зроблені іншою особою, серйозно перешкоджатиме участі преси у обговоренні проблем, які становлять громадський інтерес, і його не потрібно передбачати, хіба що за наявності особливо переконливих підстав для цього.
Верховний Суд зазначає, що згідно із статтею 175 ЦПК України позивачі, зокрема, ОСОБА_1 мав зазначити відомості про те, в який спосіб була поширена інформація, що порушує особисті немайнові права позивача (заявника), яка саме інформація поширена відповідачем (відповідачами), із зазначенням часу, способу й осіб, яким така інформація повідомлена, інші обставини, які мають юридичне значення, посилання на докази, що підтверджують кожну з таких обставин, а також зазначення способу захисту, в який позивач бажає захистити своє порушене право.
Суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що відповідну інформацію, зважаючи на джерело, яким та від імені якого вона поширена, і мету, яку переслідували відповідачі (повідомлення про певні події, вчинки, акти тощо, які стали відомими відповідачу у зв`язку із їх діяльністю; інформування громадськості про свою діяльність та своє бачення таких подій, фактів; формування певної думки з приводу конкретної події, фактів, про які йдеться, тощо), у цілому не можна вважати оціночним судженням. 
Проте позивачі, зокрема і ОСОБА_1 , просили визнати, що вся інформація, поширена відповідачами у соціальній мережі «Фейсбук» про події, які відбулися 23 грудня 2020 року в с. Лавочне Сколівського району Львівської області за участю працівників ДП «Галсільліс» ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , є недостовірною. 
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачі, зокрема ОСОБА_1 , не диференціюють, яка саме із поширеної відповідачами інформації про події  23 грудня 2020 року є недостовірною та має бути спростована.
Зважаючи на викладене, висновки суду апеляційної інстанції не суперечать висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 08 травня 2019 року у справі № 761/37180/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 398/4136/15-ц, на які заявник посилався як на підставу для касаційного оскарження. 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 на спростування висновку суду апеляційної інстанції не виклав доводи, яку інформацію щодо нього він просив спростувати, яка конкретно поширена відповідачами інформація стосується його особисто. 
У справах про спростування недостовірної інформації, захист честі і гідності необхідно, зокрема, довести, що неправдиві відомості поширені про конкретну особу, яка звернулася до суду за захистом порушеного права.
Суд апеляційної інстанції зробив також висновок про те, що позивачі є працівниками ДП «Галсільліс», а тому вони є публічними особами, отже, повинні бути готові, що межі допустимої критики щодо них є значно ширші, ніж до окремих пересічних осіб.
У разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, також повинен враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація) та рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998 рік) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція).
Зокрема, у Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).
У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.
Тобто публічна особа, державний службовець, повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, в тому числі у різкій формі, до прискіпливої уваги суспільства та підвищеної зацікавленості до його діяльності та/або особистого життя, адже вони, обираючи кар`єру публічної особи, погодилися на таку увагу.
Згідно з пунктом 37 абзацу першого статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення національні публічні діячі - фізичні особи, які виконують або виконували в Україні визначні публічні функції. У цьому пунктівизначено оновлений перелік національних публічних діячів України. Серед цього переліку немає працівників державного підприємства.
Отже, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивачі, які є працівниками ДП «Галсільліс», є публічними особами.
Помилковим є і твердження суду апеляційної інстанції про те, що поширену відповідачами спірну інформацію можна віднести до публіцистичного твору, у якому інформація подається у публіцистичному стилі, оскільки спосіб викладення і подання відповідачами інформації не був предметом судового розгляду.
Дійшовши висновку про те, що позивачі, отже і позивач ОСОБА_1 , не зазначили, яка саме із поширеної відповідачами інформації про події 23 грудня 2020 року є недостовірною та має бути спростована, суд безпідставно надав оцінку певній інформації, яка була поширена у соціальній мережі «Фейсбук», тобто визначив її характер.
Однак з урахуванням підстав та змісту позову це не вплинуло на розгляд справи по суті. 
Щодо визначення подібності правовідносин, то Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений у мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20), від 08 лютого 2022 року у справі № 2-7763/10 (провадження
№ 14-197цс21), згідно з якими на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 заначено, що «застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам».
Посилання заявника на загальні висновки у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 щодо застосування норм права не підтверджують доводів касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права чи порушив норми процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення, оскільки предмет спору, фактичні обставини у наведеній як приклад справі відрізняються від тих, що установлені судами у справі, яка переглядається. 
У постанові Верховного Суду від 06 вересня 2022 року у справі № 926/2195/21 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріфіл-Україна» до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівці про визнання договору продовженим зазначено, що «5.22. Водночас ефективність позовної вимоги має оцінюватися, виходячи з обставин справи та залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії). Таким чином, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам», проте цей висновок не є релевантним у справі, що переглядається.
З огляду на доводи касаційної скарги Верховний Суд зазначає, що право особи на оскарження судового рішення є однією із складових права на справедливий суд, що гарантується статтею 55 Конституцією України і статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Згідно з цивільним процесуальним законом оскарження судового рішення в суді касаційної інстанції вимагає від заявника належного обґрунтування касаційної скарги. 
З огляду на викладене Верховний Суд у межах доводів касаційної скарги дійшов висновку, що вони належним чином не підтверджені та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. Доводи касаційної скарги заявника зводяться до незгоди з висновками суду про відмову у позові. 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів не є повноваженнями суду касаційної інстанції.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (зокрема, рішення у справі «Пономарьов проти України») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Львівського апеляційного суду від 09 травня 2023 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуюча                                                                                                 І. М. Фаловська
Судді:                                                                                                          В. М. Ігнатенко
                                                                                                                      С. О. Карпенко
                                                                                                                      А. С. Олійник
В. В. Сердюк