Справа № 466/4117/23                                 Головуючий у 1 інстанції: Невойт П.С. 
Провадження № 22-ц/811/3760/23                 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

       08 квітня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді: Ванівського О.М.
суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,
секретаря: Цьони С.Ю.,
з участю: апелянта ОСОБА_1 та його представника – адвоката Жуковського В.В., прокурора ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами представника  ОСОБА_1 – адвоката Жуковського В.В. та Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону на рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 16 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, -

                                ВСТАНОВИВ:

       В квітні 2023 року адвокат Жуковський Віталій Валентинович в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону, та просив суд стягнути з Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону на користь ОСОБА_1 в порядку відшкодування шкоди, спричиненої внаслідок незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури в розмірі 1 764 000,00 гривень, 25 000 гривень витрат за надання юридичної допомоги, 880 713,00 гривень втраченого заробітку та вирішити питання судових витрат.
       В обґрунтування своїх позовних вимог зазначав, що в період з 14.04.2009р і до 31.07.2013р проходив військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 на посаді заступника командира військової частини у військовому званні підполковник. Під час проходження військової служби йому стали відомі факти про розкрадання державного майна, в тому числі й з військової частини, про що ним регулярно подавались відповідні відомості до верховного командування Збройних сил України. Вважає, що за такі дії 14.02.2013р. військовою прокуратурою було внесено відомості в єдиний реєстр досудових розслідувань кримінальне провадження щодо факту отримання неправомірної винагороди.
       Слідчим Волинської прокуратури з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері військової прокуратури Західного регіону України за погодженням Волинського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері 14.06.2013 р було повідомлено ОСОБА_1 про підозру у скоєнні ним злочинів, передбачених ч.1 ст.123 та ч.1 ст.424 КК України у кримінальному провадженні, внесеному в ЄРДР №42013030220000007 від 14.02.2013 р.
       31.07.2013 р ОСОБА_1 повідомлено про раніше змінену підозру та про нову підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.423 та ч.3 ст.368 КК України і цього ж дня його було повідомлено про завершення досудового розслідування (завершення з`ясування обставин та зібрання доказів) та відкрито матеріали для ознайомлення в порядку ст.290 КПК України.
       28.10.2014р Володимир-Волинським міським судом Волинської області кримінальне провадження внесене в ЄРДР№42013030220000007 від 14.02.2013р. в частині пред`явленого обвинувачення у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.423 КК України (зловживання військовою особою владою або службовим становищем) закрито у зв`язку з набранням чинності Закону 746- VII від 21.02.2014р, яким кримінальна відповідальність за вказане діяння — скасовано.
       29.10.2014р Володимир-Волинським міським судом Волинської області визнано ОСОБА_1 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України та призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 років. На підставі ст.75 КК України, ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності зі встановленням 3 років іспитового терміну.
       16.01.2015р Апеляційним судом Волинської області вирок Володимир-Волинського міського суду - скасовано та призначено справу на новий судовий розгляд в суд першої інстанції.
       20.07.2017р т.в.о. військового прокурора Луцького гарнізону Західного регіону України було змінено обвинувачення з ч.3 ст.368 КК України на ч.1 ст.190 КК України.
       26.06.2020р прокурором, розуміючи безпідставність звинувачення, було подано клопотання про закриття кримінального провадження в зв`язку з завершенням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності (за нереабілітуючих обставин). При цьому, прокурор наголошував на відсутності необхідності згоди обвинуваченого на таке звільнення від кримінальної відповідальності з одночасним визнанням ОСОБА_1 винним.
       26.06.2020р Володимир-Волинським міським судом відмовлено прокурору у заявленому клопотанні, оскільки ОСОБА_1 не погоджувався на закриття справи так як вважав себе невинуватим
       07.08.2020р ОСОБА_1 в.о. військового прокурора Луцького гарнізону Західного регіону України пред`явлено додаткове обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.189 та ч.1 ст.190 КК України, в зв`язку з чим було призначено підготовче судове засідання в суді першої інстанції.
       11.08.2020р за клопотанням військового прокурора Луцького гарнізону Західного регіону України, Володимир-Волинським міським судом повернуто обвинувальний акт прокурору з причин його невідповідності вимогам, передбаченим ст.291 КПК України.
       30.11.2020р. заступником військового прокурора Луцького гарнізону військової прокуратрури Західного регіону України Гончаром Б.С. винесено постанову про закриття кримінального провадження, внесеного в ЄРДР за №42013030220000007 від 14.02.2013р.
       Копія ОСОБА_1 була вручена в лютому 2021 року.
       Отже, впродовж 90 місяців ОСОБА_1 , будучи обвинуваченим у безпідставно надуманих кримінальних правопорушеннях, змінив своє життя без згоди на те, та був підданий критиці, йому відмовлено у подальшому проходженні військової служби, що вплинуло на сімейне життя, тощо.
       Зокрема, 20.06.2013р. у нього погіршився стан здоров`я, а тому він не в змозі був в подальшому перебувати на військовій службі, розуміючи реальність погроз з боку військового командування та зменшення подальшого тиску на нього та його дружину та за цих умов був змушений звернутись з рапортом про звільнення з лав ЗСУ за станом здоров`я. 31.07.2013 р. його звільнено зі ЗСУ.
       09.04.2014р з вищевказаних причин, в тому числі й перебуванням на розгляді у суді обвинувального акту, ОСОБА_1 відмовлено в призові із запасу та укладення нового контракту про проходження військової служби у Збройних Силах України.
       Після мобілізації ОСОБА_1 на період лютого 2015р - червень 2016р, де він проходив службу на посаді командира механізованого батальйону та участю у вказаний період в бойових діях зі збройними формуваннями рф на сході України, він почав збирати документи в 2016 році для укладення нового контракту та несення служби в Збройних Силах України, а також продовження захисту України від агресії російської федерації. Проте, в довідці про відсутність судимостей, яка є обов`язковою умовою для укладення контракту про проходження військової служби в ЗСУ, було зазначено, що « ОСОБА_1 , станом на 06.06.2016р є особою, яка притягується до кримінальної відповідальності. Довідка надана для оформлення на роботу», що стало причиною для відмови ОСОБА_1 в укладенні нового контракту.
       Статтею 3 Закону №266/94-ВР передбачено відшкодування не лише моральної шкоди(пункт 5 цієї статі), але й заробітку та інших грошових доходів, які були втрачені внаслідок незаконний дій (пункт 1). Отже, окрім моральної шкоди, ОСОБА_1 було й втрачено можливість заробітку шляхом укладення контракту про несення ним військової служби на посадах заступника командира бригади та командира окремого механізованого батальйону у період незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, за виключенням періоду мобілізації та враховуючи його розрахунок: з серпня 2013р і до січеня 2015р (19 місяців) та з липня 2016р і до лютого 2021 р (56 місяців) розмір втраченого заробітку становить: 81 985 + 798 728 = 880 713 (вісімсот вісімдесят тисяч сімсот тринадцять) гривень.
       Внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності прокуратурою та судом, йому було спричинено значну моральну шкоду. Він був підданий критиці з боку військовослужбовців, впродовж майже 8 років піддавався осудженню його дій не лише в суспільстві, але й серед інших військових. Був змушений захищатись від надуманих звинувачень, і що найбільше критично, - у тому, що він ніколи не вчиняв, а в дійсності навпаки повідомляв про факти розкрадання військової частини та послаблення військового потенціалу України, що і стало його безпідставного переслідування. Результатом такого притягнення стало неможливість його служби за контрактом в ЗСУ, а також розірвання сімейних зав`язків, оскільки тиск відчувався не лише ОСОБА_1 , але і його дружиною, та про що вона також повідомляла Міністра оборони України ОСОБА_3 та уповноваженого Верховної Ради України ОСОБА_4 . Безумовно, що ОСОБА_1 внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності відчув приниження не лише, як людина, але і як військовий офіцер, який завжди прагнув справедливості.
       Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 16 листопада 2023 року позов задоволено частково.
       Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 592 950 (п`ятсот дев`яносто дві тисячі дев`ятсот п`ятдесят гривень 00 коп.) на відшкодування моральної шкоди, 25000 (двадцять п`ять тисяч гривень 00 коп) витрат за надання юридичної допомоги на досудовому слідстві та в суді, а також 13500 (тринадцять тисяч п`ятсот гривень 00 коп.) судових витрат.
       У решті у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, втраченого заробітку відмовлено.
       Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 – адвокат Жуковський В.В., подавши апеляційну скаргу.
       З прийнятим рішенням не погоджується, вважає, що рішення суду не відповідає нормам матеріального права.
       Визначаючи розмір шкоди, яка підлягає компенсації, судом проведено розрахунок наступним чином: 88,5 місяців * 6700 грн (мінімальна заробітна плата) = 592 950 грн. В абзаці 3 сторінки 9 рішення, судом зазначено, що ОСОБА_1 не обґрунтовано та не доведено розмір моральних страждань таким, що є кратним 3 мінімальним заробітним платам.
       Зазначає, що судом не було враховано та не надано оцінку тому, що ОСОБА_1 було притягнуто не як фізичну особу, а як посадову особу, зокрема офіцера Збройних Сил України, він був підданий критиці з боку військовослужбовців, впродовж майже 8 років піддавався осудженню його дій. Був змушений захищатись від надуманих звинувачень, і що найбільше критично, - у тому, що він ніколи не вчиняв, а в дійсності навпаки повідомляв про факти розкрадання військової частини та послаблення військового потенціалу України, що і стало його безпідставного переслідування. Результатом такого притягнення стало неможливість його служби за контрактом в ЗСУ, а також розірвання сімейних зв`язків, оскільки тиск відчувався не лише ОСОБА_1 , але і його дружиною, та про що вона також повідомляла Міністра оборони України ОСОБА_3 та уповноваженого Верховної Ради України ОСОБА_4 . Безумовно, що ОСОБА_1 внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності відчув приниження не лише, як людина, але і як військовий офіцер, який завжди прагнув справедливості.        
       Судом було залишено поза увагою доводи ОСОБА_1 про непоправність вимушених змін в його житті, оскільки він був змушений звільнитись з лав ЗСУ через його переслідування.
       Після звільнення, ОСОБА_1 звертався з заявою про укладення контракту, проте йому було відмовлено з підстав притягнення його до кримінальної відповідальності.        Вищевказані аргументи та надані відповідні докази суду крім того, що обґрунтовують понесені ОСОБА_1 втрати у вигляді заробітку, вказують також і на тяжкість вимушених змін в його житті, неможливість їх відновлення, а також втрату репутації як офіцера ЗСУ.
       Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким позов задоволити в повному обсязі.
       Рішення суду також оскаржила Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Західного регіону, подавши апеляційну скаргу.
       Вважає рішення суду незаконним, не обґрунтованим, таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права.
       Зазначає, що позивачем невірно визначено суб`єктний склад учасників справи та помилково зазначено відповідачем неналежний орган державної влади, який наділений повноваженнями у спірних правовідносинах та через який держава бере участь у справі як сторона – Спеціалізовану прокуратуру регіону, замість Державної казначейської служби.
       Оскільки органи Державної казначейської служби України є єдиними розпорядниками коштів Державного та місцевих бюджетів, тому саме вони повинні відшкодовувати шкоду, завдану фізичній особі іншими органами державної влади в разі доведеності заподіяння такої шкоди.
       Звертає увагу суду, що позивач вже звертався до суду з позовом про відшкодування шкоди завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності.
       При цьому, у справі № 161/10065/21 позивачем вірно визначено орган державної влади, який наділений повноваженнями у спірних правовідносинах та через який держава бере участь у справі як сторона - Державну казначейську службу України.
       Проте, позивач від даного позову відмовився.
       Наслідки відмови позивача від позову закріплені у ст. 255, 256 ЦПК України.
       Разом з тим, відмовившись від позову у справі № 161/10065/21, а таку відмову прийнято судом, Позивач, в силу вимог ч. 2 ст. 256 ЦПК України, позбавлений можливості повторного звернення до Держави - як відповідача з позовом про той самий предмет і з тих же підстав.
       Водночас, сторони, предмет та підстави позову у справах № 161/10065/21 та у даній справі є ідентичними.
       Однак, вищевказані обставини Шевченківським районним судом м. Львова враховані не були, внаслідок чого висновки суду першої інстанції не відповідають матеріалам справи.
       Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким в позові відмовити.
       Заслухавши суддю - доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_1 та його представника – адвоката Жуковського В.В., прокурора ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з огляду на наступне.        
       Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
       Згідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
       Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.
       Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. 
       Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції вважав, що незаконними рішеннями та діями посадових осіб органу досудового розслідування та прокуратури ОСОБА_1 завдано моральну шкоду у розмірі 592 950 гривень (88,5 місяців х 6700 грн.) з розрахунку 6700грн. (мінімальна заробітна плата станом на час винесення рішення) за 88,5 місяців перебування під слідством і судом.
       Вимоги в частині стягнення моральної шкоди у розмірі 1 764 000 грн. ( як кратність у 3 рази) з урахуванням неможливості реалізувати своє право на подальше проходження військової служби у зв`язку з розглядом кримінального провадження, нанесення моральної шкоди його сім`ї (дружині), то суд таке вважав необгрунтованим та не доведеним позивачем.
       Окрім цього, суд, вважав що вимога про відшкодування втраченого заробітку в розмірі 880 713 (вісімсот вісімдесят тисяч сімсот тринадцять) гривень не підлягає до задоволення, оскільки ОСОБА_1 з моменту повідомлення про підозру і до звільнення з військової служби не був відсторонений від посади та отримував грошове забезпечення в повному обсязі.
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.
       Матеріалами справи та судом встановлено, що 14.02.2013 року слідчим Волинської прокуратури з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері відносно ОСОБА_1 внесено відомості до ЄРДР за №42013030220000007 від 14.02.2013 р. за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.423 та ч.2 ст.189 КК України та розпочато досудове слідство (том 1 арк. кр.пров. арк.спр.7,8, арк спр.151).
       Слідчим Волинської прокуратури з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері військової прокуратури Західного регіону України 14.06.2013 р повідомлено ОСОБА_1 про підозру у скоєнні ним злочинів, передбачених ч.1 ст.423 та ч.1 ст.424 КК України у кримінальному провадженні, внесеному в ЄРДР №42013030220000007 від 14.02.2013 р. (том 2 арк. кр.пров. 111-116).
       Ухвалою від 26.06.2013 року слідчим суддею Луцького міськрайонного суду Волинської області до ОСОБА_1 застосовано запобіжний захід у виді особистого зобов`язання з покладенням на нього обовязків (том 2 арк. кр.пров. 127-129).
       Ухвалою від 26.06.2013 року слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області Лавренюка В.А. відсторонено від посади до 25.08.2013 року (том 2 арк. кр.пров.135,136). Ухвалою від 08.07.2013р. Апеляційного суду Волинської області ухвалу від 26.06.2013 року Луцького міськрайонного суду Волинської області про відсторонено від посади ОСОБА_1 скасовано та призначено новий розгляд клопотання в суді першої інстанції (том 2 арк. кр.пров. 135,136). Ухвалою від 12.07.2013р. слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області клопотання про відсторонення від посади ОСОБА_1 повернуто слідчому, згідно його заяви (том 2 арк. кр.пров. 135,136).
       31.07.2013 року слідчим Волинської прокуратури з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері військової прокуратури Західного регіону України, яке погоджено Волинським прокурором з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері, ОСОБА_1 повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри та про нову підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.423 та ч.3 ст.368 КК України і цього ж дня його було повідомлено про завершення досудового розслідування (завершення з`ясування обставин та зібрання доказів) та відкрито матеріали для ознайомлення в порядку ст.290 КПК України Цього ж дня ОСОБА_1 вручено обвинувальний акт (том 3 арк. кр.пров. 66-79, 124-130).
       28.10.2014 року Володимир-Волинським міським судом Волинської області кримінальне провадження внесене в ЄРДР№42013030220000007 від 14.02.2013р. в частині пред`явленого обвинувачення у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.423 КК України (зловживання військовою особою владою або службовим становищем) закрито у зв`язку з набранням чинності Закону 746- VII від 21.02.2014р, яким кримінальна відповідальність за вказане діяння – скасовано (том 5 арк. кр.пров. 101). .
       29.10.2014 року Володимир-Волинським міським судом Волинської області визнано ОСОБА_1 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України та призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 років. На підставі ст.75 КК України, ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності зі встановленням 3 років іспитового терміну (том 5 арк. кр.пров. 180-192).
       Ухвалою від 16.01.2015 року Апеляційного суду Волинської області вирок Володимир-Волинського міського суду - скасовано та призначено новий судовий розгляд в суді першої інстанції (том 5 арк. кр.пров. 241,242).
       20.07.2017 року прокурором військової прокуратури Луцького гарнізону Західного регіону України за погодженням т.в.о. військового прокурора Луцького гарнізону Західного регіону України було змінено та повідомлено ОСОБА_1 про нове обвинувачення з ч.3 ст.368 КК України на ч.1 ст.190 КК України (том 6 арк. кр.пров. 103-109).
       Ухвалою від 26.06.2020 року Володимир-Волинського міського суду відмовлено прокурору в клопотанні про звільнення ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.190 КК України, оскільки ОСОБА_1 не погоджувався на закриття справи т.я. вважав себе невинуватим (том 6 арк. кр.пров. 189)..
       07.08.2020 року прокурором військової прокуратури Луцького гарнізону Західного регіону України за погодженням т.в.о. військового прокурора Луцького гарнізону Західного регіону України Лавренюку В.А. пред`явлено додаткове обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.189 та ч.1 ст.190 КК України, в зв`язку з чим було призначено підготовче судове засідання в суді першої інстанції (том 6 арк. кр.пров. 214-218).
       Ухвалою від 11.08.2020 року Володимир-Волинського міського суду за клопотанням захисника Петрука Ю.М. обвинувальний акт з додатковим обвинуваченням й додатками до нього у кримінальному провадженні, внесеного в ЄРДР за №42013030220000007 від 14.02.2013р. за обвинуваченням ОСОБА_1 за ч.1 ст.190, ч.2 ст.189 КК України – повенуто прокурору військової прокуратури Луцького гарнізону Західного регіону України, для усунення порушень вимог КПК України (том 6 арк. кр.пров. 222-225).
       30.11.2020 року заступником військового прокурора Луцького гарнізону військової прокуратрури Західного регіону України Гончаром Б.С. винесено постанову про закриття кримінального провадження, внесеного в ЄРДР за №42013030220000007 від 14.02.2013р. за підозрою ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.190, ч.2 ст.189 КК України на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, у звязку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення (том 6 арк. кр.пров. 267-271).
       Внесено відомості до ЄРДР про прийняте рішення. Постанова не оскаржувалася.
       Отже, з моменту повідомлення позивачу про підозру і до моменту закриття кримінального провадження останній перебувала під слідством і судом 88 місяців 16 днів.
Відповідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
       Згідно з положеннями ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
       Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
       Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
       Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.
       Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
       Зазначена шкода відшкодовується у повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.
       Пунктом 2 ст. 2 Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим Законом виникає у випадках, зокрема закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
       Частинами 5, 6 статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
       Відповідно до ст.13 цього Закону розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
       Зазначена норма Закону не зобов`язує суд визначити розмір відшкодування моральної шкоди в межах мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, а лише встановлює найнижчу межу розміру такого відшкодування. Тобто розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом може бути визначений у сумі більшій, ніж один мінімальний розмір заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
       Визначення розміру моральної шкоди не в мінімальному розмірі є правом суду.
       До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд в постанові від 18 серпня 2021 року у справі №591/6891/18.
       Згідно позиції Великої Палати Верховного Суду викладеної у Постанові від 20.09.2018 року справа № 686/23731/15-ц, провадження № 14-298цс18 розмір мінімальної зарплати визначається згідно розміру на час звернення із заявою про відшкодування: «суди попередніх інстанцій правильно керувалися тим, що на підставі положень Закону № 266/94-ВР позивач має право на відшкодування моральної шкоди, яку необхідно визначати, виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили. Разом з тим суди не врахували, що законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.»
       Визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди відповідає вимогам ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
       Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).
       Згідно ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
       Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 – адвоката Жуковського В.В. колегія суддів не бере до уваги, оскільки розмір моральної шкоди судом першої інстанції визначено з урахуванням встановлених по справі обставин та вимог закону.
Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.
       Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).
       Таким чином, суд першої інстанції належним чином обґрунтував розмір стягнутої моральної шкоди, врахувавши ступінь душевних страждань, їх тривалість, порушення звичайного режиму життя позивача та виникненням певних обмежень та незручностей в зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, дійшов вірного висновку про стягнення моральної шкоди у розмірі 592 950грн.
       Щодо доводів апеляційної скарги Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону, колегія суддів також вважає такі необґрунтованими.
       Так, апелянт вказував, що позов подано до неналежного відповідача, оскільки не було залучено до розгляду справи Державну казначейську службу України.
       Відповідно до ст. 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1176 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем.
       Велика Палата Верховного Суду в постанові від 27 листопада 2019 року у справі №242/4741/16-ц вказала, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав (п. 43 постанови).
       Залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (п. 44 постанови).
       Крім того, Великою Палатою Верховного Суду зроблено висновок, що сам факт стягнення коштів із Державного бюджету України не може бути підставою для обов`язкового залучення до участі у справі відповідачем ДКСУ чи її територіального органу. 
       Також Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Західного регіону в апеляційній скарзі зазначала, що позивач вже скористався своїм правом на судовий захист, а тому в силу вимог ч.2 ст. 256 ЦПК України, позбавлений можливості повторного звернення до суду.
       Такі доводи колегія суддів вважає безпідставними.
       Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.
       Закриття провадження у справі у цьому разі можливе за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів.
       Позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.
       Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.
       Враховуючи, що в справі №161/10065/21 та в даній справі склад учасників є різним, вказані справи не є тотожними.
       З огляду на вищенаведене, доводи апеляційної скарги Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону є безпідставними та такими, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
       Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. 
Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-
ПОСТАНОВИВ:

       апеляційні скарги представника ОСОБА_1  – адвоката Жуковського В.В. та Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону – залишити без задоволення.
       Рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 16 листопада 2023 року – залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
       Повний текст постанови складено 18 квітня 2024 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

                                                                Шеремета Н.О.