ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"07" травня 2024 р.           Справа№ 759/125/23
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Кравчука Г.А.
суддів:            Коробенка Г.П. 
          Тарасенко К.В. 
 
 при секретарі судового засідання: Нагулко А.Л.
за участю представників сторін:
від позивача: Ковальова А.Г.,
від відповідача: Білоус В.В.,
від третьої особи: не з`явився  
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "БИЛАЙН"
на рішення Господарського суду міста Києва від 15.01.2024 (повний текст складено 29.01.2024)
у справі № 759/125/23 (суддя Трофименко Т.Ю.)
за позовом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві
до Товариства з обмеженою відповідальністю "БИЛАЙН"
третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача -  ОСОБА_1 
про стягнення 843 574,33 грн,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст і підстави позовних вимог.
У січні 2023 року Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Києві (далі - ТУ ДБР у м. Києві, позивач) звернулось до Святошинського районного суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Билайн" (далі - ТОВ "Билайн", відповідач) за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , третя особа) про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 1 615 490,70 грн.
Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідач є власником автомобіля, з вини водія якого сталася дорожньо-транспортна пригода, а також роботодавцем винної особи, тому відповідно до статей 1172, 1187, 1194 Цивільного кодексу України він має відшкодувати позивачу шкоду в сумі, яка становить різницю між фактичним розміром шкоди і здійсненою страховиком відповідача страховою виплатою.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03.07.2023 у задоволенні позову ТУ ДБР у м. Києві до ТОВ "Билайн", третя особа: ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної дорожньо-транспортною пригодою, відмовлено.
Постановою Київського апеляційного суду від 05.10.2023 апеляційну скаргу ТУ ДБР у м. Києві задоволено частково, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03.07.2023 скасовано. Провадження у справі за позовом ТУ ДБР у м. Києві до ТОВ "Билайн", третя особа: ОСОБА_1 , про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної дорожньо-транспортною пригодою, закрито. Роз`яснено позивачу, що розгляд даної справи має відбуватися в порядку господарського судочинства і відноситься до юрисдикції Господарського суду міста Києва. Апеляційний суд також роз`яснив позивачу про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним цієї постанови звернутися до Київського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
На підставі поданої позивачем заяви ухвалою Київського апеляційного суду від 17.10.2023 справу за позовом ТУ ДБР у м. Києві до ТОВ "Билайн", третя особа: ОСОБА_1 , про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної дорожньо-транспортною пригодою, передано до Господарського суду міста Києва, як суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд справи.
У підготовчому засіданні 20.11.2023 протокольною ухвалою місцевий господарський суд прийняв до розгляду заяву позивача про зміну підстав позову та зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої позивач просив стягнути з відповідача матеріальну шкоду, заподіяну дорожньо-транспортною пригодою, в розмірі 843 574,33грн.
Подальший розгляд даної справи здійснювався місцевим господарським судом з урахуванням змінених підстав позову та зменшеного розміру позовних вимог.
Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.01.2024 у справі №759/125/23 позовні вимоги задоволено у повному обсязі.
Присуджено до стягнення з ТОВ "Билайн" на користь ТУ ДБР у м. Києві матеріальну шкоду в розмірі 843 574,33 грн та судовий збір у розмірі 12 653,61 грн.
Мотивуючи ухвалене рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що подані сторонами у даній справі докази у сукупності зі встановленими обставинами підтверджують обґрунтованість заявлених позовних вимог про стягнення з відповідача різниці між розміром завданої позивачу шкоди (972    274,33 грн) та сумою сплаченого страховиком відповідача - Товариством з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" страхового відшкодування (128 700,00 грн), яка складає 843 574,33 грн.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, ТОВ "Билайн" 15.02.2024 звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 15.01.2024 у справі №759/125/23 в частині стягнення з відповідача на користь позивача матеріальну шкоду в розмірі 843 574,33 грн та судовий збір у розмірі 12 653,61 грн; в іншій частині рішення залишити без змін; стягнути з позивача на користь відповідача витрати зі сплати судового збору.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги відповідач вказує, що ухвалене судом першої інстанції рішення є незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального і процесуального права та за невідповідності висновків, викладених у ньому, обставинам справи.
Так, за твердженням відповідача, судом першої інстанції:
-залишено поза увагою доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, щодо можливої вини водія позивача у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди та не застосовано приписи статті 1188 Цивільного кодексу України в частині визначення розміру відшкодування за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди;
-прийнято до розгляду недопустимі докази, складені неуповноваженою особою;
-не взято до уваги положення частини 5 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими відповідач спростовував обставини, встановлені у постанові Святошинського районного суду міста Києва від 14.11.2022, оскільки він не був залучений до участі у справі про адміністративне правопорушення №759/12811/22 та момент її прийняття трудові відносини між ОСОБА_1 і ТОВ "Билайн" були припинені;
-прийнято до свого провадження дану справу, яка не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства;
-не застосував до спірних правовідносин норму статті 30 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". 
Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.
Відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.02.2024 справу №759/125/23 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Кравчук Г.А., судді: Тарасенко К.В., Коробенко Г.П.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.02.2024 витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №759/125/23; відкладено вирішення питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження, повернення без розгляду апеляційної скарги або залишення апеляційної скарги без руху за апеляційною скаргою ТОВ "Билайн" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.01.2024 у справі № 759/125/23 до надходження до суду матеріалів справи.
22.02.2024 матеріали справи № 759/125/23 надійшли до Північного апеляційного господарського суду.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.02.2024 апеляційну скаргу ТОВ "Билайн" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.01.2024 у справі № 759/125/23 залишено без руху на підставі статті 174, частини 2 статті 260 Господарського процесуального кодексу України; надано скаржнику десять днів з моменту отримання ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги.
На виконання вимог вищезазначеної ухвали, скаржником 05.03.2024 усунуто недоліки апеляційної скарги та надано суду докази сплати судового збору у розмірі 18 980,42 грн за правильними банківськими реквізитами Північного апеляційного господарського суду.
У зв`язку з перебуванням головуючого судді (судді-доповідача) Кравчука Г.А. у відпустці з 26.02.2024 по 08.03.2024 включно, тимчасовою непрацездатністю головуючого судді (судді-доповідача) Кравчука Г.А. з 09.03.2024 по 18.03.2024 включно, процесуальні дії у справі не здійснювались.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.03.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ "Билайн" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.01.2024 у справі №759/125/23; справу призначено до розгляду на 07.05.2024 о 14 год 00 хв; запропоновано учасникам справи вчинити процесуальні дії в установлений судом строк.
Позиції інших учасників справи.
02.04.2024 до суду апеляційної інстанції від ТУ ДБР у м. Києві надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначено про необґрунтованість поданої відповідачем апеляційної скарги, проти її доводів заперечено та викладено прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та таке, що відповідає нормам процесуального та матеріального права.
Третя особа не скористалася правом на подання відзиву (пояснення) на апеляційну скаргу у строк, встановлений судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, яка, як підтверджується матеріалами справи, направлялася на повідомлену позивачем адресу його місця проживання. Однак, зазначене відповідно до вимог частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції у даній справі.
Явка представників сторін.
У судове засідання 07.05.2024 з`явилися представники позивача та відповідача.
Третя особа не забезпечила свою чи своїх представників участь у судовому засіданні, із заявами до суду про відкладення розгляду справи з зазначенням будь-яких поважних причин неможливості явки у судове засідання не зверталася.
Дослідивши матеріали справи, здійснивши аналіз статей 120, 242 Господарського процесуального кодексу України, пунктів 11, 17, 99, 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що у разі якщо ухвалу про відкриття провадження у справі направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, за відсутності відомостей у суду про наявність у такої сторони інших засобів зв`язку та/або адреси електронної пошти, необхідність зазначення яких у процесуальних документах передбачена статтями 162, 165, 258, 263 Господарського процесуального кодексу України, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі.
Поряд з цим, за змістом статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.
Ухвала Північного апеляційного господарського суду від 20.03.2024 у справі № 759/125/23 була надіслано для оприлюднена у Єдиному державному реєстрі судових рішень 21.03.2024, а надання загального доступу забезпечено 25.03.2024.
Також, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 42 Господарського процесуального кодексу України учасники справи, зокрема, мають право ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії.
Матеріалами справи підтверджується, що третя особа безумовно була обізнана про існування судового провадження у цій справі, оскільки зверталася до Господарського суду міста Києва із заявою про проведення судових засідань без її участі.
Враховуючи наведене, висновки Європейського суду з прав людини у рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України, а також те, що явка учасників справи не визнавалася судом обов`язковою, а участь у засіданні суду є правом, а не обов`язком учасника справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість розгляду апеляційної скарги по суті за відсутності третьої особи.
Присутній у судовому засіданні представник відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги, просив їх задовольнити, скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити в повному обсязі.
Представник позивача заперечив вимоги апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.
Як убачається з матеріалів справи, 28.08.2022 о 22 год 40 хв в напрямку м. Києва, на 19-му км автодороги Київ - Чоп по вулиці Брест - Литовське шосе (в межах міста Києва) по напрямку руху до центра міста Києва відбулася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю вантажного сідлового тягача DAF з напівпричіпом-цистерною, д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням громадянина ОСОБА_1 , та службового автомобіля ТУ ДБР у м. Києві Skoda Superb, д.н.з. НОМЕР_2 , в результаті якої автомобіль Skoda Superb, д.н.з. НОМЕР_2 отримав механічні пошкодження.
ДТП сталася внаслідок порушення водієм транспортного засобу DAF, д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_1 вимог підпункту "б" пункту 2.3 та пункту 10.3 Правил дорожнього руху, у зв`язку з чим постановою Святошинського районного суду міста Києва від 14.11.2022 у справі № 759/12811/22 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, та застосовано до нього стягнення у виді штрафу у розмірі 850,00 грн.
Відповідно до свідоцтв про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 та серії НОМЕР_4 транспортний засіб DAF CF 85.410, д.н.з. НОМЕР_1 , 2010 року випуску, та напівпричіп-цистерна, д.н.з. НОМЕР_5 , належать на праві власності ТОВ "Билайн".
Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 підтверджується, що транспортний засіб Skoda Superb, д.н.з. НОМЕР_2 , 2019 року випуску, належить на праві власності ТУ ДБР у м. Києві.
Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу DAF CF 85.410, д.н.з. НОМЕР_1 , на момент настання страхової події була застрахована у Товаристві з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" на підставі Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 208446446 (ліміт за шкоду по майну - 130    000,00 грн, франшиза - 1300,00 грн).
Як зазначає позивач, він звернувся до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" із заявою про страхове відшкодування, на підставі якої останнім складено страховий акт та встановлено суму страхового відшкодування в розмірі 128    700,00 грн (130    000,00 грн ліміт відповідальності страховика - 1300,00 грн франшиза).
Наявною у матеріалах справи випискою по рахунку ТУ ДБР у м. Києві за 06.12.2022 підтверджується надходження коштів страхового відшкодування на рахунок позивача у розмірі 128    700,00 грн від Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант".
Відповідно до Висновку експертів Київського науково-дослідного інституту судових експерти (КНДІСЕ) за результатами проведення транспортно-товарознавчого дослідження від 25.05.2023 № 17119/23-53/17120/23-57 вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля Skoda Superb, 2019 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , станом на дату ДТП, яка сталася 28.08.2022, склала 972 274,33 грн.
Вважаючи, що вина третьої особи у скоєнні ДТП підтверджена постановою Святошинського районного суду міста Києва від 14.11.2022 у справі № 759/12811/22, який є працівником ТОВ "Билайн" та під час скоєння ДТП виконував свої службові обов`язки, з огляду на належність транспортного засобу DAF CF 85.410, д.н.з. НОМЕР_1 , на праві власності відповідачу, саме на якого покладено обов`язок із відшкодування позивачу матеріальної шкоди в сумі, що становить різницю між вартістю матеріального збитку, визначеного у висновку експертів, та отриманим страховим відшкодуванням, позивач звернувся до суду з позовом (із урахуванням заяви про зміну підстав позову та зменшення розміру позовних вимог) у даній справі.
Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.
Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
Факт завдання майнової (матеріальної) шкоди породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка завдала шкоду. Сторонами деліктного зобов`язання виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).
Спірні у даній справі правовідносини є деліктним зобов`язанням, стосуються відшкодування роботодавцем шкоди, завданої його працівником під час виконання ним трудових обов`язків внаслідок ДТП, та регулюються положеннями статей 1166, 1187, 1188, 1172 Цивільного кодексу України.
Відповідно до частини 1 статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (частина 2 статті 1166 Цивільного кодексу України).
За загальними правилом частини 2 статті 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела.
Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.
Згідно з частиною 1 статті 1172 Цивільного кодексу України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Зі змісту глави 82 Цивільного кодексу України вбачається, що законодавець розрізняє поняття "особа, яка завдала шкоду" та "особа, яка відповідає за шкоду".
Аналіз положень статей 1166, 1167, 1187, 1188 Цивільного кодексу України свідчить про встановлення у цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода (у тому числі моральна), завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними суб`єктами, у спеціальний спосіб тощо).
Правило генерального делікту закріплено у статті 1166 Цивільного кодексу України стосовно майнової шкоди та у статті 1167 Цивільного кодексу України стосовно моральної шкоди.
Умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв`язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача. За правилом генерального делікту відповідальність за завдання шкоди покладається на особу, яка цю шкоду завдала, тобто на безпосереднього заподіювача.
Статті 1187, 1188 Цивільного кодексу України відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб`єктного складу відповідальних осіб (коли обов`язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача.
Так, стаття 1187 Цивільного кодексу України встановлює особливого суб`єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки, зокрема відповідно до частини другої, таким суб`єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Положеннями статті 397 Цивільного кодексу України передбачено, що володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.
Не є таким суб`єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина 1 статті 1172 Цивільного кодексу України).
Положення частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України про застосування принципу вини у разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки не скасовує попереднього правила про відповідальність саме власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки (частини 2 статті 1187 Цивільного кодексу України).
У такому випадку обов`язок по відшкодуванню шкоди покладається на того власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки, з вини водія якого завдана шкода, а не безпосередньо на винного водія.
Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 у справі (провадження) № 6-108цс13 та в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.11.2021 у справі №920/343/20.
Заявник апеляційної скарги стверджує, що судом першої інстанції не взяті до уваги його доводи, викладені у відзиві на позов, щодо вини всіх учасників скоєного ДТП, наслідком чого розмір частки відповідача у відшкодуванні заподіяних позивачу збитків повинен визначатися у відповідності до приписів статті 1188 Цивільного кодексу України.
Так, відповідач вказує на можливу наявність вини водія позивача у скоєнні ДТП та допущення ним порушення вимог підпункту "б" пункту 2.3 та пункту 12.1 Правил дорожнього руху, оскільки з доданої до позовної заяви фототаблиці до протоколу огляду місця події, яка мала місце 28.08.2022 на 19 км автодороги Київ-Чоп в межах м. Києва, вбачається, що вантажний сідловий тягач DAF CF 85.410, д.н.з. НОМЕР_1 з напівпричепом-цистерною стоїть на крайній лівій смузі руху автодороги, що дає підстави вважати про закінчення водієм цього транспортного засобу маневру із перестроювання в русі з однієї смуги на іншу, а автомобіль позивача знаходиться з лівого боку. Крім того, відповідач посилається на подану у даній справі заяву водія ОСОБА_1 (третя особа), в якій стверджується про те, що у транспортний засіб, яким він керував, автомобіль позивача врізався на великій швидкості.
Також відповідач в апеляційній скарзі акцентував увагу на прийнятті судом першої інстанції до розгляду недопустимих доказів, а саме: копії протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 28.03.2022; копії схеми до протоколу огляду місця пригоди від 28.08.2022; фототаблиці до протоколу огляду місця події, так як вони складені не посадовою особою органу Національної поліції України.
Колегія суддів апеляційного господарського суду вказані доводи відповідача вважає безпідставними з огляду на таке.
Згідно з частинами 1, 2 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
За змістом частин 1 - 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
В частині 1 статті 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.
Згідно зі статтею 77 Господарського процесуального кодексу України (допустимість доказів) обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до частини 6 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обвинувальний вирок суду в кримінальному провадженні або постанова суду, якою особу притягнуто до адміністративної відповідальності у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
За змістом статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Визначений статтею 79 Господарського процесуального кодексу України стандарт доказування підкреслює необхідність зіставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач. Тобто з уведенням у дію вказаного стандарту доказування необхідним є не надання достатньої кількості доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Іншими словами, тлумачення змісту статті 79 Господарського процесуального кодексу України свідчить, що на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Верховний Суд у ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово наголошував на необхідності застосування категорію стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини, з урахуванням поданих доказів, видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Правовий висновок подібного змісту викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/14//17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 07.07.2021 у справі № 916/2620/20.
У статті 86 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд апеляційної інстанції, виходячи із закріпленої у статті 79 Господарського процесуального кодексу України вірогідності доказів, вважає не доведеним твердження відповідача про можливу наявність вини водія позивача у скоєнні ДТП та допущення ним порушення вимог підпункту "б" пункту 2.3 та пункту 12.1 Правил дорожнього руху.
Саме лише розташування транспортних засобів, що відображене у фототаблицях до Протоколу огляду місця ДТП, без врахування змісту Протоколу, додатком до якого є ці фототаблиці, (положення транспортних засобів, зокрема і напівпричіпа-цистерни, на місці пригоди; опису пошкоджень на транспортних засобах; слідів шин та гальмування; ознак напряму руху транспортних засобів; наявності відокремлених від кожного транспортного засобу частин та інших об`єктів; наявності слідів зіткнення транспортних засобів з навколишніми предметами), схеми до протоколу огляду місця події від 28.08.2022, протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД №365447 від 21.09.2022 не може бути доказом вини водія позивача у скоєнні цього ДТП, а є лише припущенням відповідача.
Водночас, позивачем до матеріалів справи додано постанову Святошинського районного суду м. Києва від 14.11.2022 у справі №759/12811/22, відповідно до якої ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбаченого статтею 124 КУпАП, та накладено на нього штраф.
З мотивувальної частини постанови Святошинського районного суду м. Києва від 14.11.2022 у справі №759/12811/22 убачається, що судом встановлено вчинення 28.08.2022 водієм ОСОБА_1 порушення вимог підпункту "б" пункту 2.3 та пункту 10.3 Правил дорожнього руху, яке полягало в тому, що керуючи транспортним засобом DAF, д.н.з. НОМЕР_1 , він не був уважним під час перестроювання, не дав дорогу транспортному засобу Skoda, д.н.з. НОМЕР_2 , що рухався в попутному напрямку по тій смузі, на яку він мав намір перестроїтись, в результаті чого відбулося зіткнення зазначених транспортних засобів, при ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження, а їх власники зазнали матеріальних збитків. Вказане підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення серії ААД № 365447 від 21.09.2022, карткою звернення, що надійшло на спеціальну телефонну лінію ТУ ДБР у м. Києві від 29.08.2022, протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 29.08.2022 р., схемою до протоколу огляду місця пригоди від 29.08.2022 р., фото таблицею до протоколу огляду місця події, письмовими поясненнями від 29.08.2022 ОСОБА_1 , протоколами перевірки технічного стану транспортного засобу № 00855-02220-22 та № 00855-02219-22, письмовими поясненнями від 29.08.2022 ОСОБА_2 , і письмовими поясненнями ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Поряд з цим, у вказаній постанові Святошинського районного суду м. Києва зазначено, що присутній у судовому засіданні ОСОБА_1 вину визнав та пояснив, що дійсно мали місце обставини, які викладені у протоколі про адміністративне правопорушення серії ААД №365447 від 21.09.2022, а також підтвердив, що працює у ТОВ "Билайн".
З наведеного убачається, що 28.08.2022 о 22:40 у м. Києві на 19 км автодороги Київ - Чоп в напрямку м. Києва трапилася дорожньо-транспортна пригода за участі транспортних засобів DAF, д.н.з. НОМЕР_1 , та Skoda, д.н.з. НОМЕР_2 , зіткнення вказаних транспортних засобів та їх пошкодження відбулося внаслідок протиправних дій та з вини саме водія ТОВ "Билайн" ОСОБА_1 .
Зазначена постанова не оскаржена в установленому процесуальним законом порядку, набрала законної сили 25.11.2022, що підтверджується інформацією з Єдиного державного реєстру судових рішень.
З огляду на приписи частини 6 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, оскільки у даній справі, що розглядається, вирішується спір про наслідки, які спричинені ДТП, що відбулася 28.08.2022 за участі транспортних засобів DAF, д.н.з. НОМЕР_1 , та Skoda Superb, д.н.з. НОМЕР_2 , суд апеляційної інстанції враховує, що постанова Святошинського районного суду м. Києва від 14.11.2022 у справі про адміністративне правопорушення, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності, у питанні щодо встановлення факту ДТП та вчинення її саме з вини водія ТОВ "Билайн" ОСОБА_1 є обов`язковою у даній справі.
Отже, надана позивачем постанова Святошинського районного суму м. Києва від 14.11.2022 у справі №759/12811/22 на підтвердження обставин щодо особи, яка має відповідати за заподіяну йому шкоду, має перевагу над фототаблицями до протоколу огляду місця ДТП, на які посилається відповідач, стверджуючи про можливу наявність вини водія позивача у скоєнні ДТП та пошкодженні транспортних засобів, в тому числі і транспортного засобу позивача.
Зважаючи на встановлені обставини щодо обов`язковості постанови Святошинського районного суду м. Києва від 14.11.2022 у справі №759/12811/22 для вирішення спору у даній справі, №759/125/23, у питанні чи мала місце подія ДТП та чи вчинена вона особою, відносно якої ухвалена ця постанова, колегія суддів апеляційного господарського суду відхиляє доводи відповідача про не застосування судом першої інстанції положень частини 5 статті 75 Господарського процесуального кодексу України щодо врахування доводів на спростування обставин, викладених у цій постанові, а також прийняття до розгляду недопустимих доказів, а саме: копії протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 28.03.2022; копії схеми до протоколу огляду місця пригоди від 28.08.2022; фототаблиці до протоколу огляду місця події.
При цьому суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відповідач, вважаючи фототаблиці до протоколу огляду місця ДТП недопустимими доказами, обґрунтовує ними свої доводи щодо наявності можливої вини водія позивача у скоєнні ДТП та пошкодженні транспортних засобів, що свідчать про його суперечливу поведінку.
Посилання відповідача на заяву ОСОБА_1 , подану у даній справі, щодо перевищення водієм позивача швидкості спростовуються як свідченнями самого ОСОБА_1 у судовому засіданні з розгляду справи про адміністративне правопорушення №759/12811/22, постанова в якій ним не оскаржена і набрала законної сили, так і підписанням ним без будь-яких заперечень і застережень документів, якими фіксувалася подія ДТП, в яких не відображено обставину, на яку вказує ОСОБА_1 .
Отже, суд першої інстанції правомірно застосував статтю 1188 Цивільного кодексу України з огляду на встановлення обставин щодо відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, врахувавши, що шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а саме власником (володільцем) джерела підвищеної небезпеки, з вини водія якого завдана шкода.
Як правильно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 на момент скоєння ДТП перебував у трудових відносинах з ТОВ "Билайн" та виконував свої службові обов`язки, доказів неправомірності керування ОСОБА_1 транспортним засобом DAF, д.н.з. НОМЕР_1 , на момент скоєння ДТП, матеріали справи не містять.
Як убачається з матеріалів справи, цивільно-правова відповідальність відповідача за транспортним засобом DAF, д.н.з. НОМЕР_1 , станом на момент скоєння ДТП, застрахована ТДВ "СК "Альфа-Гарант" на підставі Поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземних транспортних засобів №208446446. Цим договором передбачено ліміт відповідальності за шкоду заподіяну майну у розмірі 130 000,00грн, розмір франшизи - 1 300,00грн.
Відповідно до статті 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.
Нормами статті 5 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" встановлено, що об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.
За приписами статей 1.7, 1.8 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована.
Страховий поліс - це єдина форма внутрішнього договору страхування, яка посвідчує укладення такого договору. 
Пунктами 9.1 та 9.4 статті 9 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" визначено, що страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені у договорі страхування.
Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Підпунктом 12.1 статті 12 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів" страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.
Отже, виконання обов`язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів" покладено на страховика винної особи у межах, встановлених цим Законом та договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.
Матеріалами справи підтверджується, що страховиком відповідача було сплачено позивачу страхове відшкодування у розмірі 128 700,00 грн у межах ліміту відповідальності за Полісом № 208446446 за вирахуванням франшизи.
Водночас, із наданого позивачем Висновку експертів від 25.05.2023 №17119/23-53/17120/23-57, складеного судовими експертами Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (КНДІСЕ) Береговим С.В. та Матвеївим В.В. , вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля Skoda Superb, 2019 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , станом на дату ДТП, яка сталася 28.08.2022, складала 972 274,33 грн.
Згідно з положеннями статті 1194 Цивільного кодексу України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленої у постановах від 04.07.2018 у справі №755/18006/15-ц, від 03.10.2018 у справі №760/15471/15-ц, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно із цим договором або Законом України "Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів" у страховика не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених статтею 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
За приписами статті 30 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.
Частинами 1, 6 статті 9 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" передбачено, що методичне регулювання оцінки майна здійснюється у відповідних нормативно-правових актах з оцінки майна: положеннях (національних стандартах) оцінки майна, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, методиках та інших нормативно-правових актах, які розробляються з урахуванням вимог положень (національних стандартів) і затверджуються Кабінетом Міністрів України або Фондом державного майна України. Положення (національні стандарти) оцінки майна є обов`язковими до виконання суб`єктами оціночної діяльності під час проведення ними оцінки майна всіх форм власності та в будь-яких випадках її проведення.
На виконання цієї норми, спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24.11.2003 № 142/5/2092 (у редакції наказу Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24.07.2009 № 1335/5/1159), зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 24.11.2003 за № 1074/8395, затверджено Методику товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів (далі - Методика).
Як передбачено в пункті 1.2. Методики, вона встановлює механізм оцінки (визначення вартості) колісних транспортних засобів (далі - КТЗ), а також вимоги до оформлення результатів оцінки, оціночні процедури визначення вартості КТЗ.
Вимоги Методики є обов`язковими під час проведення автотоварознавчих експертиз та експертних досліджень судовими експертами науково-дослідних інститутів судових експертиз Міністерства юстиції України, експертами науково-дослідних експертно-криміналістичних центрів Міністерства внутрішніх справ України, експертами інших державних установ, суб`єктами господарювання, до компетенції яких входить проведення судових автотоварознавчих експертиз та експертних досліджень, а також всіма суб`єктами оціночної діяльності під час оцінки КТЗ у випадках, передбачених законодавством України або договорами між суб`єктами цивільно-правових відносин (пункт 1.3. Методики).
Пунктом 8.2. Методики визначено, що вартість матеріального збитку (У), завданого власнику КТЗ, визначається такою, що дорівнює ринковій вартості КТЗ на момент пошкодження за наявності однієї з нижчезазначених умов: а) якщо, незважаючи на принципи внеску та найбільш ефективного використання, вартість відновлювального ремонту КТЗ не менша за його ринкову вартість; б) якщо сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу КТЗ і втрати товарної вартості не менша за ринкову вартість КТЗ за умови, що вартість відновлювального ремонту менша або дорівнює ринковій вартості КТЗ; в) якщо неможливо відновити КТЗ відповідно до технічних вимог виробника.
Судом першої інстанції правомірно встановлено, що відповідно до Висновку експертів від 25.05.2023 № 17119/23-53/17120/23-57 вартість матеріального збитку пошкодженого у ДТП автомобіля Skoda Superb, д.н.з. НОМЕР_2 , в сумі 972 274,33 грн станом на дату ДТП визначено відповідно до пункту 8.2. Методики, оскільки вартість відновлювального ремонту (1 304 883,51 грн) є більшою ринкової вартості КТЗ (972 274,33 грн).
Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції щодо прийнятності, наданого позивачем з огляду на приписи частини 3 статті 98, частини 1 статті 101 Господарського процесуального кодексу України, Висновку експертів від 25.05.2023 № 17119/23-53/17120/23-57, який відповідає встановленим Методикою вимогам щодо змісту та порядку його складання.
Відповідачем не спростовано правильності здійсненого оцінювачами Береговим С.В. та Метвеївим В.В. розрахунку вартості матеріального збитку, як і не надано на противагу наданому позивачем висновку іншого експертного висновку/звіту щодо визначення іншого розміру матеріального збитку, спричиненого позивачу внаслідок пошкодження транспортного засобу Skoda Superb, д.н.з. НОМЕР_2 .
Твердження відповідача в апеляційній скарзі про необхідність вирахування з визначеного у зазначеному Висновку експертів розміру матеріального збитку пошкодженого у ДТП автомобіля Skoda Superb, д.н.з. НОМЕР_2 , вартості цього транспортного засобу після ДТП, встановленої на запит позивача у цьому ж Висновку експертів, судом апеляційної інстанції відхиляється у зв`язку з тим, що це суперечить приписам пункту 8.2 Методики та статті 30 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", оскільки за Висновком експертів від 25.05.2023 № 17119/23-53/17120/23-57 витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди, що свідчить про економічну необґрунтованість його ремонту, тобто транспортний засіб вважається фізично знищеним.
За таких обставин, відповідач як власник (володілець) транспортного засобу, водія якого визнано винним у дорожньо-транспортній пригоді, в силу положень статей 1172, 1187, 1188, 1194 Цивільного кодексу України, зобов`язаний відшкодувати позивачу різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, а тому позовні вимоги є доведеними, обґрунтованими і підлягають задоволенню у повному обсязі.
Твердження відповідача щодо помилковості прийняття судом першої інстанції до свого провадження даної справи, яка, на його думку, не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, оскільки питання юрисдикції даного спору вже вирішене постановою Київського апеляційного суду від 05.10.2023, яка набрала законної сили та в касаційному порядку відповідачем не оскаржувалась.
Відповідно до зазначеної постанови апеляційну скаргу ТУ ДБР у м. Києві задоволено частково; рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03.07.2023 скасовано; провадження у справі за позовом ТУ ДБР у м. Києві до ТОВ "Билайн", третя особа: ОСОБА_1 , про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної дорожньо-транспортною пригодою, закрито; роз`яснено позивачу, що розгляд даної справи має відбуватися в порядку господарського судочинства і відноситься до юрисдикції Господарського суду міста Києва. Апеляційний суд також роз`яснив позивачу про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним цієї постанови звернутися до Київського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 17.10.2023 задоволено заяву ТУ ДБР у м. Києві; дану справу передано до Господарського суду м. Києва, як суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд справи.
За змістом постанови Київського апеляційного суду від 05.10.2023 провадження у даній справі було закрито за нормою пункту 1 частини 1 статті 255 Цивільного процесуального кодексу України, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Незважаючи на вказані обставини, відповідач в апеляційній скарзі наполягає на тому, що дана справа не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства, проте не зазначає до юрисдикції якого суду віднесено її розгляд.
З огляду на досліджені докази та встановлені у даній справі обставини, здійснивши їх оцінку у відповідності до вимог статті 86 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, з приводу неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення вимог процесуального права, неповного з`ясування обставин та дослідження доказів, що є підставою для скасування судового рішення, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції керується висновками, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Колегія суддів апеляційного господарського суду з огляду на викладене зазначає, що у даній постанові надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені скаржником в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції у вказаній справі про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.
Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Нормою статті 276 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду у даній справі відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається. Відповідачем не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства щодо спростування висновків суду першої інстанції.
Судові витрати.
Відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача. 
Керуючись ст. ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, 
П О С Т А Н О В И В:
1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "БИЛАЙН" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.01.2024 у справі №759/125/23 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.01.2024 у справі №759/125/23 залишити без змін.
3. Матеріали справи № 759/125/23 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено 24.05.2024.

Головуючий суддя                                                            Г.А. Кравчук 

Судді                                                                                Г.П. Коробенко

                                                                                К.В. Тарасенко