ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
Іменем України
18 червня 2024 року
м. Харків
справа № 638/1873/23
провадження № 22-ц/818/1620/24
Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Маміної О.В.
суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,
за участю секретаря: Сізонової О.О.
Учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
треті особи: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Назаренко О.О., Харківська міська рада Харківської області,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харків цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 треті особи: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Назаренко О.О., Харківська міська рада Харківської області про визнання права власності в порядку спадкування за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 січня 2024 року у складі судді Штих Т.В.,-
в с т а н о в и в:
У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 треті особи: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Назаренко О.О., Харківська міська рада Харківської області про визнання права власності в порядку спадкування.
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 січня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду першої інстанції - скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
В обґрунтування скарги зазначає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи. Вказує, що судом не взято до уваги той факт, що під час технічної інвентаризації, проведеної на вимогу ПН ХМНО Назаренко О.О. , було встановлено, що об`єкт нерухомого майна, частка якого є спадковим майном, є житловим будинком садибного типу, а не багатоквартирним будинком. Крім того, судом першої інстанції проігноровано той факт, що спадкове майно, відносно якого проводиться розгляд даної справи, було отримано спадкодавцем ОСОБА_5 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом та складалося з 49/200 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель. Отже, виходячи з вищевикладеного висновки суду першої інстанції щодо віднесення об`єкта нерухомого майна, частина якого є спадковим майном до багатоквартирного будинку та, відповідно застосування судом норм матеріального права, які стосуються спільного сумісного майна співвласників багатоквартирного будинку, не відповідає фактичним обставинам справи та суперечить доказам, які містяться у матеріалах справи.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки при спадкуванні частки в майні, розмір якої не визначено, істотне значення має встановлення її розміру, що може бути зроблено також після відкриття спадщини, спадкоємець не позбавлений законом такого права, і його право на визначення частки померлого витікає з поняття спадкування, яке відповідно до ст. 1216 ЦК України, є перехід права та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Як встановлено у ході розгляду, майно щодо якого заявлені вимоги, перебуває у спільній власності, проте не заявлено вимогу про визначення частки в спадковому майні. За таких обставин відсутні підстави для задоволення позовних вимог.
Такий висновок суду першої інстанції не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 10 квітня 2021 року вбачається, що ОСОБА_5 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Після її смерті відкрилась спадщина.
Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 03.06.2005 року ОСОБА_5 є власником 49/200 частин житлового будинку з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до витягу № 23299435 від 22.06.2009 року виданого КП «ХМБТІ» за ОСОБА_5 зареєстровано право власності на 49/200 частин житлового будинку з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Будинок, літ. 1 А, з прибудовами, цегляний, житловою площею 76,9 кв.м. та надвірні будівлі при цьому житловому будинку: сарай літ Б, вбиральні літ. Г,М, льох літ. Е, гараж літ. З, льох літ. Л, огорожа №1-5, що розташоване на земельній ділянці 1291 кв.м.
З довідки про наявність або відсутність інформації про зареєстровані права на об`єкт нерухомого майна з перевіркою відомостей з відкритих інформаційних ресурсів №1113509, сформованою 29.10.2021 року Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації Харківської міської ради, встановлено, що за адресою АДРЕСА_1 знаходяться три квартири: квартира №1 складає 27/100 часток житлового будинку з надвірними будівлями; квартира № 2 складає 49/100 часток житлового будинку з надвірними будівлями; квартира № 3 складає 24/100 часток житлового будинку з надвірними будівлями.
З інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади м. Харкова від 14.03.2023 року вбачається, що за вищевказаною адресою на час смерті спадкодавиці зареєстровані: ОСОБА_2 - донька та ОСОБА_1 - чоловік.
21 квітня 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до ПН ХМНО Назаренко О.О. із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 .
Постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 26.07.2023 року ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, належне ОСОБА_5 , з підстави того що вказаний вище житловий будинок є багатоквартирний та власники квартир є співвласниками спільного майна цього багатоквартирного будинку на праві спільної сумісної власності, а не у частках, як зазначено у свідоцтвi про право на спадщину та довідці КП «Харківське МБТІ.
Із спадкової справи № 11/2021 після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 , вбачається, що після її смерті із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулися лише ОСОБА_1 - чоловік, ОСОБА_2 - донька; син ОСОБА_6 відмовився від спадщини.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла його дружина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Після смерті дружини залишилась спадщина, яка складається із 49/200 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Позивач на час відкриття спадщини був зареєстрований та постійно проживав разом зі своєю дружиною за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач фактично не мешкає за адресою реєстрації: АДРЕСА_1 . Позивач зазначив, що існують перешкоди для набуття права власності на спадкове майно, оскільки Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Назаренко О. О. відсутній на території України, нотаріальні справи нікому не передавав, відповідачка не відмовилася від права на спадщину. У зв`язку з чим позивач був вимушений звернутися до суду з позовом.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною першою статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України).
Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Отже застосуванню підлягають правила ЦК України на час відкриття спадщини.
Згідно з ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (статті 1217 ЦК України).
Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.
Згідно з ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Згідно з ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (стаття 1296 ЦК України).
Як передбачено ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачою йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
Пунктом 4.12, 4.15 розділу 4 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року, передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.
ОСОБА_1 у встановлений законом строк звернувся до ПН ХМНО Харківської області Назаренко О.О. із заявою про прийняття спадщини, а в подальшому для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом.
У Пленумі Верховного Суду України в п .23 постанови № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», роз`яснено судам, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Приватним нотаріусом ХМНО Харківської області Назаренко О.О. 26.07.2023 року за № 23/02-14 винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою відмовлено  ОСОБА_1 у видачі на його ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом на нерухоме майно 49/200 частин житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою:  АДРЕСА_1 , з підстави того що вказаний вище житловий будинок є багатоквартирний та власники квартир є співвласниками спільного майна цього багатоквартирного будинку на праві спільної сумісної власності, а не у частках, як зазначено у свідоцтвi про право на спадщину та довідці КП «Харківське МБТІ.
Із спадкової справи № 11/2021 після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 , вбачається, що після її смерті із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулися: ОСОБА_1 - чоловік, ОСОБА_2 - донька; син ОСОБА_6 відмовився від спадщини.
Суд першої інстанції вірно встановив, що позивач є спадкоємцем першої черги після смерті своєї дружини, якій на праві власності на час її смерті належала 49/200 частин будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 . 
Суд також вірно встановив, що позивач в межах передбаченого законом строку звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.
Проте відмовляючи в задоволенні позову, суд зазначив, що розмір частки майна, що належить спадкодавцю не визначено.
З таким висновком суду першої інстанції судова колегія не погоджується, виходячи з наступного.
Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 03.06.2005 року ОСОБА_5 є власником 49/200 частин житлового будинку з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до витягу № 23299435 від 22.06.2009 року виданого КП «ХМБТІ» за ОСОБА_5 зареєстровано право власності на 49/200 частин житлового будинку з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
З довідки про наявність або відсутність інформації про зареєстровані права на об`єкт нерухомого майна з перевіркою відомостей з викритих ресурсів № 1113509 від 29.10.2021 року вбачається , що житловий будинок з надвірними будівлями за адресою:  АДРЕСА_1 право приватної власності зареєстроване за: ОСОБА_7 - 24/100 частин та 27/100 частин; за ОСОБА_5 на 49/200 частин; за ОСОБА_6 на 49/400 частин та за ОСОБА_8 - 49/400 частин.
Таким чином висновок суду про те, що частки співвласників не визначено, суперечать фактичним обставинам справи.
Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до частини першої статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
З огляду на те, що позивач, який прийняв спадщину, надав суду відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, наявні підстави для вирішення питання про визнання права на спадкове майно судом.
Судова колегія зазначає, що обраний позивачем спосіб захисту відповідає закону.
Згідно зі вимогами ст.1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Відповідно до 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.
Виходячи з вищевикладеного та встановивши, що після смерті ОСОБА_5 на час її смерті є два спадкоємця першої черги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які і звернулися до нотаріуса за прийняттям спадщини, то частка позивача складає 49/400 частин, як спадкоємця після смерті дружини ОСОБА_5 , якій належало 49/200 частин спірного нерухомого майна. Тому судова колегія приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на 49/200 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті дружини ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 підлягає частковому задоволенню.
Факт належності зазначеного майна спадкодавця підтверджено свідоцтвом про право власності на нерухоме майно та свідоцтвом про право на спадщину за законом (а.с. 9,12).
Підстав для визнання за позивачем права на все спадкове майно з огляду на наявність іншого спадкоємця, що прийняв спадщину - доньки ОСОБА_2 , не вбачається.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Положеннями п. 2 ч. 2 ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись вказаними нормами процесуального права, та враховуючи, що висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи та наданим доказам, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду першої інстанції необхідно скасувати з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та визнання за ним права власності на 49/400 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті дружини ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Керуючись ст.ст.  367, 368, 374, 376,  381-384 ЦПК України, суд,-
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - задовольнити частково.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 січня 2024 року скасувати та ухвалити нове.
Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 49/400 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті дружини ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Головуючий:                                                         О.В. Маміна
Судді:                                                                 Н.П. Пилипчук
О.Ю. Тичкова

Повний текст судового рішення складено 19.06.2024 року.