Номер провадження: 22-ц/813/573/24 
Справа № 522/13124/21
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.05.2024 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                        Сегеди С.М.,
суддів:                        Громіка Р.Д.,
                               Драгомерецького М.М.,
               за участю секретаря         Козлової В.А.,
               
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 22 вересня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Домусчі Л.В., у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області, Одеська міська рада, про встановлення факту, що має юридичне значення, 

встановив: 

14.07.2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, заінтересовані особи: Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області(далі - ГУ ДМС в Одеській області), Одеська міська рада (далі – ОМР) про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме просив встановити факт того, що громадянин України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (паспорт громадянина України: № НОМЕР_1 , орган що видав: 5115, виданий 19 червня 2017 року), є повнорідним братом ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (посвідка на постійне проживання типу НОМЕР_2 від 20 грудня 2017 року, орган що видав №5101).
В обґрунтування заяви заявник зазначив, що з 2015 року зареєстрований та проживає на території України, за адресою:. АДРЕСА_1 . Вищевказане підтверджується посвідкою на постійне проживання типу НОМЕР_2 від 20 грудня 2017 року, орган що видав: № 5101. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, 19 червня 2017 року ним отримано паспорт громадянина України № НОМЕР_1 , орган що видав: № 5115. Вказував, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 – є рідними братами. 
У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до територіального підрозділу ГУ ДМС в Одеській області із відповідним клопотанням про отримання громадянства України. Між тим, у результаті опрацювання вказаного клопотання представниками ДМС було пояснено, що заявнику необхідно надати відповідне рішення суду стосовно встановлення факту, що має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_1 є рідним братом ОСОБА_2 . 

Вказана вимога була обґрунтована тим, що у паспорті ОСОБА_2 у графі «Прізвище» зазначене його ім`я « ОСОБА_3 », а в свідоцтві про народження (документ виданий Ісламською Республікою ОСОБА_4 ) - відсутнє прізвище. Крім цього, як у свідоцтві про народження ОСОБА_1 , так і у свідоцтві про народження ОСОБА_2 (документи видані Ісламською Республікою Афганістан) – не вказані повні прізвища, ім`я та по батькові матері та батька. Згідно заяви, вищевказана форма оформлення свідоцтва про народження - є нормою для аналогічних свідоцтв Ісламської Республіки ОСОБА_4 , що підтверджується довідкою від Посольства Ісламської Республіки Афганістан від 22.06.2021 року №К790/1400.
Крім того, заявник вказав, що родинний зв`язок між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підтверджується довідкою Посольства Ісламської Республіки Афганістан в Україні, в якій зазначається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є повнорідними братами. Підставою отримання ОСОБА_1 посвідки на постійне проживання слугували саме родинні зв`язки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , однак для отримання громадянства ДМС вимагає рішення суду про встановлення факту родинних зв`язків.
З огляду на той факт, що заявник немає іншої змоги підтвердити факт родинних зв`язків із братом ОСОБА_2 – заявник ОСОБА_1 вимушений звернутись до суду з метою встановлення факту того, що громадянин України ОСОБА_2 є повнорідним братом ОСОБА_1 - необхідно для подальшого отримання громадянства України ОСОБА_1 , тобто має юридичне значення.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 вересня 2021 року заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ГУ ДМС в Одеській області, ОМР, про встановлення факту, що має юридичне значення, було задоволено (а.с. 34-35)..
Встановлено факт того, що громадянин України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (паспорт громадянина України: № НОМЕР_1 , орган що видав: 5115, виданий 19 червня 2017 року) є повнорідним братом ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (посвідка на постійне проживання типу НОМЕР_2 від 20 грудня 2017 року, орган що видав №5101).

В апеляційній скарзі ГУ ДМС України в Одеській області ставить питання про скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 вересня 2021 року, ухвалення нового рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про встановлення факту, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (а.с.43-50). 

До суду апеляційної інстанції учасники справи не з`явились, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового засідання (а.с.66-69).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

У відповідності до ч.7 ст. 19 ЦПК України, окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав, відповідно до ст. 293 ЦПК України.
Відповідно до вимог п. 5 ч. 1 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Перелік фактів, які встановлює суд, розглядаючи справи в окремому провадженні, визначений в ч. 1 ст. 315 ЦПК України. Так, суд розглядає, зокрема, справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами.
Також законом передбачено вставлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, паспорта громадянина України.
До вказаного правового висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 23 січня 2020 року у справі №127/22302/17, провадження №61-13029св18.
Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р.№ 5 «Про судову практику про справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.

У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Аналогічний висновок викладено у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 квітня 2020 року по справі № 133/2348/17.

Крім того, колегія суддів зазначає, що згідно з вимогами ст.ст., 124, 129 Конституції України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.
Суд вбачає, що встановлення заявленого факту є необхідним заявнику для виникнення у нього права на отримання громадянства, з урахуванням викладеного приходить до висновку про наявність підстав для задоволення заяви.

Заперечуючи проти задоволення заяви, представник ГУ ДМС в Одеській області посилався на те, що в даному випадку наявний спір про право, а також, що заявник у досудовому порядку не звертався до територіальних органів ГУ ДМС України в Одеській області з відповідними заявами, а отже вважають, що він не використав всі можливості для отримання статусу громадянина України та звернення до суду з даною заявою є передчасною. 

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив із того, що заявник ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є громадянином Ісламської Республіки Афганістан, із 2015 року зареєстрований та проживає на території України, за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується посвідкою на постійне проживання типу НОМЕР_2 від 20 грудня 2017 року, орган що видав 5101 (а.с.6). 

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є громадянином України, та 19 червня 2017 року отримав паспорт громадянина України № НОМЕР_1 , орган що видав: 5115 (а.с.8). 

Як було вказано вище, звертаючись до суду із заявою, ОСОБА_1 обгрунтовував свою заяву посиланням на те, що він є повнорідним братом ОСОБА_2 , що підтверджується тим, що у паспорті ОСОБА_2 в графі «Прізвище» зазначене його ім`я « ОСОБА_3 », а в свідоцтві про народження (документ виданий Ісламською Республікою ОСОБА_4 ) - відсутнє прізвище. Також, як у свідоцтві про народження ОСОБА_1 , так і у свідоцтві про народження ОСОБА_2 (документи видані Ісламською Республікою Афганістан) – не вказані повні прізвища, ім`я та по батькове матері та батька. Однак, як і у свідоцтві про народження заявника та ОСОБА_2 , так і у свідоцтві про народження заявника ОСОБА_1 містяться однакові відомості щодо імені батька - ОСОБА_5 , імені діда – ОСОБА_6 ; місця народження – Афганістан, місто – Кабул, район – Карабах.

Згідно пояснень заявника, вищевказана форма оформлення свідоцтва про народження - є нормою для аналогічних свідоцтв Ісламської Республіки ОСОБА_4 , що підтверджується довідкою від Посольства Ісламської Республіки Афганістан від 22.06.2021 року №К790/1400.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що, враховуючи, що заявник та ОСОБА_2 зареєстровані за однією і тією ж адресою: АДРЕСА_1 , а також те, що родинний зв`язок між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підтверджується довідкою Посольства Ісламської Республіки Афганістан в Україні від 25.12.2014р., в якій зазначається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є повнорідними братами, суд першої інстанції дійшов орбгрунтованого висновку апро нео бідність задоволення заяви ОСОБА_1 (а.с.32). 
При цьому колегія суддів враховує, що підставою отримання ОСОБА_1 посвідки на постійне проживання в Україні слугували саме родинні зв`язки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Оскільки заявник немає іншої змоги підтвердити факт родинних зв`язків із ОСОБА_2 , то він вимушений звернутись до суду. Встановлення факту того, що громадянин України ОСОБА_2 є повнорідним братом ОСОБА_1 - необхідно для подальшого отримання громадянства України ОСОБА_1 , тобто має юридичне значення.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який, ураховуючи наявність беззаперечних доказів того, що громадянин України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (паспорт громадянина України: № НОМЕР_1 , орган що видав: 5115, виданий 19 червня 2017 року) є повнорідним братом ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (посвідка на постійне проживання типу НОМЕР_2 від 20 грудня 2017 року, орган що видав №5101), що підтверджується довідкою Посольства Ісламської Республіки Афганістан в Україні від 25.12.2014р., та не спростовано відповідачем належними доказами, дійшов обгрунтованого висновку про необхідність задоволення заяви ОСОБА_1 .

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги – представника ГУ ДМС України в Одеській області про те, що в судовому порядку, відповідно листа Верховного Суду України від 01.01.2012 року, не можуть бути встановлені в судовому порядку факти щодо, зокрема, належності до певної національності, набуття громадянства України громадянином іншої держави, то колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки в даному випадку встановлюється лише факт родинних відносин, а не про належність| заявника до певної національності та набуття ним громадянства України.

Також безпідставними є доводи заявника апеляційної скарги про те, що заявлені вимоги не підлягають розгляду в порядку встановлення фактів, що мають юридичне значення, з посиланням на те, що в даному випадку наявний спір про право, оскільки визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне. Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.

Доводи апелянта - ГУ ДМС в Одеській області, про те, що ОСОБА_1 не звертався до територіальних підрозділів ГУ ДМС в Одеській області із заявою про набуття, прийняття чи встановлення належності до громадянства України, у зв`язку з чим заявник не використав всі передбачені законодавством можливості для отримання статусу громадянина України, не заслуговують на увагу, та як однією із підстав набуття громадянства України є рішення суду про встановлення факту родинних відносин.
З цих підстав слід зазначити, що ОСОБА_1 звернувся до суду не із заявою про встановлення громадянства України, а саме із заявою про встановлення факту родинних відносин, та встановити факт того, що він є повнорідним братом громадянин України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України: № НОМЕР_1 .

Тобто, у відповідності до п.1 ч 1 ст. 315 ЦПК України в судовому порядку може бути встановлений факт родинних відносин між фізичними особами.
Таких правових позицій дотримується Верховний Суд в своїй практиці, які висловлені в його постанові у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.08.18 року у справі № 363/214/17-ц.

Крім того, п. 3 Рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року № 15-рп/2002 встановлено, що обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб`єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.
Право на судовий захист не позбавляє суб`єктів правовідносин можливості досудового врегулювання спорів. Це може бути передбачено цивільно-правовим договором, коли суб`єкти правовідносин добровільно обирають засіб захисту їхніх прав. Досудове врегулювання спору може мати місце також за волевиявленням кожного з учасників правовідносин і за відсутності у договорі застереження щодо такого врегулювання спору.
Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

З урахуванням викладеного, положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.
Подібний висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 365/762/17 (провадження № 61-38367св18).

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти заяви, оскаржуваного рішення та доводів апеляційної скарги.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, доводи апеляційної скарги його не спростовують, оскільки додаткове рішення у справі ухвалено у відповідності до вимог процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване судове рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 – 384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, 
постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 22 вересня 2021 рокузалишити без змін. 

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда        

Р.Д. Громік

                М.М.Драгомерецький