ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

20 червня 2024 року 	м.Суми	

Справа №577/4443/23 
Номер провадження 22-ц/816/724/24

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Криворотенка В. І. ,  Філонової Ю. О. 
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного Товариства «Українська залізниця»
на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 20 листопада 2023 року у складі судді Галяна С.В., ухвалене в м. Конотоп Сумської області, повний текст якого складено 24 листопада 2023 року, 
в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська Залізниця» про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні,
в с т а н о в и в :

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом.
Свої вимоги мотивував тим, що він перебував у трудових відносинах з виробничим підрозділом Конотопської дирекції залізничних перевезень Регіональної Філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця». 30 листопада 2022 року він був звільнений з роботи за власним бажанням згідно наказу № 675/ос від 30 листопада 2022 року. Вказаним наказом, зокрема була передбачена виплата матеріальної допомоги, передбачена п. 3.8 колективного договору, у розмірі 6-ти прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених законом на 1 січня звітного року, що становить 14 886 грн. Вказана матеріальна допомога йому виплачена не була, станом на день звернення до суду відповідач не повідомив його про відмову у виплаті та причини її затримки. Крім того, вважає, що наявні підстави для стягнення з відповідача відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.
Посилаючись на вказані обставини, остаточно уточнивши позовні вимоги (а.с. 40-41), просить стягнути з АТ «Українська залізниця» на його користь заборгованість по заробітній платі у вигляді матеріальної допомоги на оздоровлення у сумі 14 886 грн та середній заробіток за весь час затримки розрахунку у сумі 172 480 грн; стягнути судові витрати. 
Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 20 листопада 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з АТ «Укрзалізниця» в особі Регіональної Філії «Південно-Західна Залізниця» АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1   заборгованість по заробітній платі у вигляді матеріальної допомоги на оздоровлення у сумі 14886 грн.
Стягнуто з АТ «Укрзалізниця» в особі Регіональної Філії «Південно-Західна Залізниця» АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь період затримки розрахунку у сумі 15000 грн. 
В іншій частині позову відмовлено.
Вирішено питання розподілу судових витрат. 
Не погоджуючись з рішенням суду, АТ «Укрзалізниця» звернулося з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, стягнути з позивача всі понесені судові витрати.
В доводах апеляційної скарги зазначає, що керуючись ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», правлінням АТ «Укрзалізниця» було прийнято рішення від 14 березня 2022 року (протокол № Ц-54/31 Ком. т.), згідно п.п. 1.1.4. якого на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, оголошеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, передбачено, що керівникам регіональних філій, філій, структурних (виробничих) підрозділів, апарату управління АТ «Укрзалізниця» необхідно забезпечити реалізацію наступних заходів: призупинення виплат, що передбачені Галузевою угодою, Колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги.
Наголошує на тому, що Профспілка залізничників та транспортних будівельників, будучи стороною Галузевої угоди та профспілкою, погодила призупинення виплати матеріальної допомоги на оздоровлення.
Судовими рішеннями у справах №№ 133/545/23, 211/2574/22, 211/2582/22 щодо АТ «Укрзалізниця» встановлено законність рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року (протокол № Ц-54/31 Ком.т.) та його відповідність ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану). Крім того, питання правомірності введення державою окремих обмежень під час дії воєнного стану, у т.ч. й з урахуванням міжнародних договорів, роз`яснено й у постанові Верховного Суду від 01 лютого 2022 року у справі № 580/2869/22.
Вважає, що невиплата матеріальної допомоги на оздоровлення, передбаченої Галузевою угодою та колективним договором, відбулась згідно Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», яким зокрема обмежувались конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені ст.ст. 41-44 Конституції України, та рішень правління АТ «Укрзалізниця», прийнятих в ситуації, що на той час склалася, на підставі законів України, які введені в дію в умовах воєнного стану і на теперішній час є діючими.
Також вважає, що не підлягали задоволенню вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки невиплата позивачу коштів сталася не з вини відповідача, а мали місце обставини непереборної сили, викликані військовою агресією рф проти України. Стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні призведе до безпідставного збагачення позивача та значних збитків для АТ «Укрзалізниця», що негативно позначиться на його діяльності, що є недопустимим в умовах збройної агресії рф проти України.
Позивач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк не скористався.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 перебував в трудових відносинах з виробничим підрозділом Конотопської дирекції залізничних перевезень Регіональної Філії «Південно-Західна Залізниця» АТ «Укрзалізниця» (а.с. 5-6).
Наказом № 675/ос від 15 листопада 2022 року про припинення трудового договору позивача з 30 листопада 2022 року було звільнено за п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. Крім того, вказаним наказом призначені виплати, передбачені колективним договором п. 3.8 - 6 прожиткових мінімумів на оздоровлення, передбачені п. 3.8 змінами та доповненнями до Колективного договору на 2001 - 2005 роки, пролонгованого на 2006-2022 роки (а.с. 4).
П.3.8. колективного договору виробничого підрозділу укладеного між адміністрацією та профспілковою організацією на 2001-2005 рік, продовжений на 2006-2023 роки, передбачено: «Працівникам філії, які безперервно пропрацювали у підрозділах АТ «Укрзалізниця» не менше 6 місяців та подали заяву, надавати один раз у календарному році матеріальну допомогу на оздоровлення, як правило разом із наданням щорічної відпустки в розмірі 6-ти прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених законом на перше січня звітного року». (а.с. 11-14).
Як вбачається з довідки про доходи від 20 вересня 2023 року, наданої відповідачем, середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 за 2022 рік складає 13 693,14 грн, а середньоденна зарплата - 636,89 грн (а.с. 27).
Згідно довідки виробничого підрозділу Конотопської дирекції залізничних перевезень від 25 вересня 2023 року відповідно до наказу Виробничого підрозділу Конотопська дирекція залізничних перевезень регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» № 675/ос від 15 листопада 2022 року про припинення трудового договору ОСОБА_1 передбачено матеріальну допомогу на оздоровлення згідно колективного договору п. 3.8 - 6 прожиткових мінімумів на оздоровлення, а саме 14 886 грн (без відрахування податків). На період дії правового режиму воєнного стану в Україні, п. 1.1.4. рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року № Ц-54/31 Ком.т. призупинено інші додаткові виплати, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги. Заборгованості по заробітній платі на момент звільнення ОСОБА_1 немає (а.с. 28).
Відповідно до витягу із протоколу №Ц-54/31 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року, згідно з пп.1.1.4 п.1.1 протоколу - на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, оголошеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, призупинено виплату інших додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги. Виняток складає матеріальна допомога на лікування та на поховання, а також інші види матеріальної допомоги згідно рішень правління, роз`яснення щодо нарахування та виплат яких буде надано додатково директором з управління персоналом та соціальної політики (а.с. 29-30).
Згідно витягу із протоколу №Ц-54/90 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 24 жовтня 2022 року, згідно з пп.13.1, пп.13.2 п.13 протоколу вирішено здійснити нарахування та виплату працівникам АТ «Укрзалізниця», які звільнилися/будуть звільнені у період з лютого до грудня 2022 року, одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи в галузі при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію та додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті; нарахування та виплату матеріальної допомоги проводити в хронологічному порядку, починаючи з листопада 2022 року, згідно з графіком погашення (а.с. 52).
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи, що позивач був звільнений з роботи за власним бажанням згідно наказу № 675/ос від 15 листопада 2022 року, яким була передбачена виплата матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі 6-ти прожиткових мінімумів для працездатних осіб відповідно до положень п. 3.8 колективного договору, тому дійшов висновку, що вимоги позивача в частині стягнення заборгованості у вигляді матеріальної допомоги на оздоровлення в сумі 14 886 грн підлягають задоволенню. Оскільки судом встановлено, що станом на день звільнення позивача відповідач не провів виплату позивачу всіх належних сум, а саме не виплатив недоплачену матеріальну допомогу на оздоровлення, то дійшов висновку про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Враховуючи очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, суд вважав, що справедливим, пропорційним та таким, що відповідатиме критеріям визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні відповідача виплат буде присудження 15 000 грн.
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що такі висновки суду першої інстанції узгоджуються з матеріалами справи та вимогами закону.
Згідно ст.  10 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.
Відповідно до статті 13 КЗпП України, статті 7 Закону України «Про колективні договори і угоди» зміст колективного договору визначається сторонами в межах їх компетенції. У колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема нормування і оплати праці, встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.); встановлення гарантій, компенсацій, пільг тощо.
Статтею 18 КЗпП України передбачено, що положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації, фізичної особи, яка використовує найману працю, незалежно від того, чи є вони членами професійної спілки, і є обов`язковими як для власника або уповноваженого ним органу, фізичної особи, яка використовує найману працю, так і для працівників.
Згідно ч. 2 ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. 
Основоположні права громадян, пов`язані з реалізацією права на працю, передбачені ст. ст. 43-46 Конституції України.
У той же час, відповідно до ст. 64 Конституції України конституційні права та свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.
24 лютого 2022 року Указом Президента України від 24 квітня 2022 року №64/2022 у зв`язку із військовою агресією рф на території України введений воєнний стан, який неодноразово продовжений і триває станом на час розгляду цієї справи.
При цьому, зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав та свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб визначені положеннями Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 6 цього Закону в Указі Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» зазначений вичерпний перелік конституційних прав та свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку із введенням воєнного стану, зазначений строк дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» установлено, що на період дії правового режиму воєнного стану можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану.
Пунктом другим розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» регламентовано, що під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, установлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
Отже положення Закону України «Про правовий режим воєнного стану», які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж КЗпП України, мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану.
Відповідно до ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця.
Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги.
Матеріалами справи підтверджується, що наказом № 675/ос від 15 листопада 2022 року про припинення трудового договору позивача з 30 листопада 2022 року було звільнено за п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. Крім того, вказаним наказом наказано виплатити йому матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 6-ти прожиткових мінімумів згідно п. 3.8 колективного договору, зі змінами та доповненнями до Колективного договору на 2001 - 2005 роки, пролонгованого на 2006-2022 роки, що складає 14 886 грн. Вказана матеріальна допомога виплачена позивачу не була, що не заперечується відповідачем. 
Дійсно, як вбачається з витягу із протоколу №Ц-54/31 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року, згідно з пп.1.1.4 п.1.1 протоколу - на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, оголошеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, призупинено виплату інших додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги.
Проте, наказ - правовий акт, виданий керівником підприємства, з метою вирішення всіх основних або оперативних завдань, поставлених перед підприємством. В контексті кадрових питань, наказ використовується для прийняття працівників, звільнення, переведення, надання відпустки, призначення додаткових винагород. Це офіційний документ, який є обов`язковим для виконання.
В даній справі наказ про звільнення позивача містить вказівку про виплату ОСОБА_1 вказаної матеріальної допомоги на оздоровлення, що є обов`язковим до виконання, та окрім того, з огляду на те, що відповідно до положень ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Доказів того, що до вказаного наказу вносилися зміни, матеріали справи не містять.
Таким чином, з огляду на те, що роботодавцем було видано наказ про звільнення позивача, яким передбачено виплату матеріальної допомоги на оздоровлення, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної допомоги на оздоровлення в сумі 14 866 грн.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Так, ст. 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.
Відповідно до ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»)».
Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 26 жовтня 2022 року, справа № 905/857/19, провадження № 12-56гс21, зазначила, що заробітна плата не є відповідальністю в розумінні ст. 617 ЦК України, від якої роботодавець може бути звільнений внаслідок випадку або непереборної сили, а також, дійшла висновку, що: «Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно (частина перша статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»).
Статтею 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» встановлено, що протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.
Із викладеного вбачається, що єдиний належний документ, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, - це сертифікат, виданий у порядку та на підставі ст. 14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні».
Разом з цим, обставини, які можуть бути кваліфіковані як обставини непереборної сили (форс-мажор), можуть бути підтверджені належними доказами, зокрема висновками експертів, показаннями свідків. Суд також враховує підстави звільнення від доказування - обставини, які визнаються учасниками справи, обставини, визнані судом загальновідомими тощо (ст. 82 ЦПК України). Отже, суд визнає наявність форс-мажорних обставин з урахуванням установлених обставин справи та наявних у справі доказів.
Відповідно до положень статті 263 ЦК України непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.
Обставини непереборної сили (форс-мажорні обставини) - це обставини, що перешкоджають виконанню зобов`язань однією із сторін, незалежні від її волевиявлення і контролю, а також непереборні при вживанні всіх розумних заходів щодо їх запобігання. Визначення обставин непереборної сили наведено у статті 79 Конвенції ООН про договори міжнародної купівлі-продажу товарів (укладена у Відні 11 квітня 1980 року). Для визначення яких-небудь обставин форс-мажорними необхідно обов`язкова наявність ряду чинників: непереборність сили, що викликала ці обставини; неможливість контролювати ситуацію, впливати на неї; виникнення перешкоди не могло бути передбачено під час укладення зобов`язання.
Із урахуванням положень ч. 1 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» та пункту 6.10 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого Рішенням Президії Торгово-промислової палати України 18 грудня 2014 року № 44(5), документом, який засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), є сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), який видає Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати, вимоги до якого встановлені пунктом 6.11 Регламенту.
За таких обставин,  роботодавцю необхідно довести настання обставин непереборної сили, які б свідчили про відсутність вини підприємства у затримці виплат позивачу належних при звільненні сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України.
Відповідачем не надано суду доказів, що у період за який позивач просить стягнути середній заробіток, порушення зобов`язання щодо розрахунку при звільненні сталося внаслідок ведення бойових дій та дії обставин непереборної сили, що на підставі частини 3 статті 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» є підставою для звільнення роботодавця від відповідальності за цим зобов`язанням.
Суд першої інстанції з врахуванням висновків щодо застосування відповідних норм права, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для зменшення розміру відшкодування з урахуванням очевидної неспівмірності заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що справедливим, пропорційним та таким, що відповідатиме критеріям визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні відповідача виплат буде присудження 15 000 грн середнього заробітку на час затримки розрахунку при звільненні.
Помилкове посилання суду на ст. 117 КЗпП України, яка діяла в ред. до 19 липня 2022 року, на правильність висновків суду щодо вирішення питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не вплинуло.
Таким чином колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування чи зміни ухваленого рішення. Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає. 
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375; 381-382 ЦПК України, суд 

п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.
Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 20 листопада 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий -  	О. І. Собина	

Судді:                                                                                        В. І. Криворотенко 

                                                                                                   Ю. О. Філонова