ПОСТАНОВА 
Іменем України

08 травня 2024 року                                                                 м. Кропивницький

справа № 398/4536/23
провадження № 22-ц/4809/696/24 

       Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
       Мурашка С. І. (головуючий, суддя-доповідач), Карпенка О. Л., Чельник О. І.,
учасники справи:
позивач – Олександрійська міська рада , 
відповідач – ОСОБА_1 ,
розглянув в порядку спрощеного (письмового) позовного провадження, без повідомлення учасників справи, цивільну справу  за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 19 січня 2024 року у складі судді Молонової Ю. В. і

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2023 року Олександрійська міська рада звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 та з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог просила стягнути на свою користь безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати у сумі 21 238 грн 19 коп.
Позовна заява мотивована тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 27.12.2013, ОСОБА_1 набула право власності на швидкомонтуєму будівлю, загальною площею 344,1 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідач належним чином не оформляє право користування земельною ділянкою на якій перебуває зазначений об`єкт нерухомості та не укладає з Олександрійською міською радою відповідного договору оренди земельної ділянки.
Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 06.02.2023 у справі № 398/2994/22/22 з ОСОБА_1 на користь Олександрійської міської ради було стягнуто безпідставно збережені кошти в розмірі орендної плати в сумі 43 601,19 грн за період з 01.01.2020 по 31.08.2022.
ОСОБА_1 продовжує зберігати без достатньої на те правової підстави кошти в розмірі орендної плати за користування земельною ділянкою, що перебуває у комунальній власності, а тому наявні підстави для стягнення з ОСОБА_1 на користь Олександрійської міської ради безпідставно збережені кошти за фактичне користування земельною ділянкою за період з 01.09.2022 по 30.11.2023.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 19 січня 2024 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Олександрійської міської ради безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати за період з 01.09.2022 по 30.11.2023 в сумі 21 238 грн 19 коп.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Олександрійської міської ради витрати по сплаті судового збору за подачу позовної заяви в сумі 2 684 грн.
Рішення суду мотивовано тим, що відповідач користується земельною ділянкою, площею 0,1923 га кадастровий номер 3510300000:11:402:0007, по АДРЕСА_1 , для експлуатації та обслуговування швидкомонтуємої будівлі, загальною площею 344,1 кв.м., право власності на яку зареєстровано за нею, проте, договір оренди земельної ділянки не уклала.
Вказане свідчить про те, що ОСОБА_1 як фактичний користувач земельної ділянки без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберегла у себе кошти, які мала сплатити за користування нею, а тому зобов`язана повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішеня Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 19 січня 2024 року та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним, так як прийняте на підставі неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального та матеріального права, наданням безпідставних переваг незаконним доказам позивача та повним ігноруванням доказів відповідача.
Олександрійська міська рада не сплатила судовий збір за подачу позову, а в матеріалах справи наявна платіжна інструкція, яка підтверджує, що судовий збір за подачу позову у даній справі сплатило Управління приватизації, оренди майна та землі Олександрійської міської ради, яке не може бути платником судового збору, оскільки не є учасником справи.
Судом було відхилено клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі без виходу до нарадчої кімнати, а оскільки в оскаржуваному рішенні не зазначено мотивів його відхилення, ОСОБА_1 позбавлена права оскаржити його в апеляційному порядку разом з рішенням.
Надані позивачем з позовною заявою копії доказів є неналежними, оскільки посвідченні заступником юридичного управління Олександрійської міської ради, якого позивач не уповноважував представляти інтереси.
Крім того, подана до суду першої інстанції заява про збільшення позовних вимог була подана юридичним управлінням Олександрійської міської ради, яке не є позивачем у даній справі. 
Не дивлячись на відсутність відомостей про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, суд першої інстанції врахував розрахунок збережених коштів за заявою про збільшення розміру позовних вимог без Витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки з кадастровим номером 3510300000:11:402:0007 на 2023 рік.
Не прийнявши рішення про надання в оренду земельної ділянки, не визначивши умови надання та розміру орендної плати за вказану земельну ділянку, Олександрійська міська рада не могла понести збитки у вигляді несплаченої орендної плати, а прийнявши рішення про надання позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою щодо поділу земельної ділянки, погодилась з тим, що вона буде отримувати орендну плату за земельну ділянку площею 0,0559 га категорії земель – землі житлової та громадської забудови, цільове призначення – для індивідуального гаражного будівництва.
Суд першої інстанції безпідставно підмінив поняття земельної ділянки, на якому розташована належна ОСОБА_1 швидкомонтуєма будівля площею 344,1 кв. м. і поняття сформованої земельної ділянки площею 0,1923 га, з якої позивач використовує лише площу під будівлею.
Відповідач не може використовувати під належною її будівлею земельну ділянку категорії земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, так як не займається підприємницькою діяльністю, а з іншої сторони не може змінити цільове призначення, так як це не відповідає Генеральному плану міста.

Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу

Від Олександрійської міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 19 січня 2024 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Розгляд справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з особливостями встановленими цією главою.
За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Оскільки ціна позову становить 21 238 грн 19 коп, тобто менше ста розмірів прожиткового мінімуму (станом на 01.01.2024 становить 302 800 грн), апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 04.09.2023 №345198866, та договору купівлі-продажу від 27.12.2013, посвідченого приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу Кіровоградської області Приходько О. М., ОСОБА_1 являється власником об`єкта нерухомого майна, а саме: швидкомонтуєма будівля, загальною площею 344,1 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
З пункту 1.3. умов вказаного договору купівлі-продажу вбачається, що згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-3500641882013, виданого Управлінням Держземагенства в Олександрійському районі 12.11.2013 швидкомонтуєма будівля розташована на земельній ділянці площею 0,1923 га, для обслуговування швидкомонтуємої будівлі, кадастровий номер 3510300000:11:402:0007, яка перебуває у комунальній власності.
Згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 05.09.2023 № НВ-0001792012023 вбачається, що 12.11.2013 проведено державну реєстрацію земельної ділянки, загальною площею 0,1923 га, кадастровий номер 3510300000:11:402:0007, місце розташування: АДРЕСА_1 , форма власності: комунальна, категорія земель: землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення.
Відповідно до копії рішення Олександрійської міської ради від 15.08.2024 № 1448, надано ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо поділу земельної ділянки, що знаходилась у користуванні ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 0,1923 га (землі, які використовуються для транспорту та зв`язку) на дві земельні ділянки: площею 0,0559 га для переведення до земель житлової та громадської забудови з метою будівництва індивідуальних гаражів та передачі в оренду терміном на 10 років; площею 0,1364 га для вилучення до земель запасу Олександрійської міської ради. ОСОБА_1 у шестимісячний термін оформити проект землеустрою.
На підставі рішення Олександрійської міськрайонного суду Кіровоградської області від 06.02.2023, залишеним без змін постановою Кропивницького апеляційного суду від 19.07.2023, справа № 398/2994/22, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Олександрійської міської ради безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати у сумі 43601,19 грн за період з 01.01.2020 по 31.08.2022. Рішення суду набрало законної сили 19.07.2023.
Згідно копії Витягу із технічної документації з нормативно грошової оцінки земельної ділянки від 15.08.2022 № 10931/295-22, нормативно грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером 3510300000:11:402:0007 станом на 2022 рік, становить 306 135,96 грн.
Згідно з рішенням Олександрійської міської ради від 07 липня 2021 року № 221 «Про місцеві податки і збори», яким встановлюються та вводяться в дію з 01.01.2022, в таблиці 5 «Ставки орендної плати за земельні ділянки комунальної форми власності на території Олександрійської територіальної громади» визначено, що ставка податку (орендної плати) за земельні ділянки з цільовим призначенням 12.04 «Для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства» встановлюється у розмірі 5 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно зі статтею 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Відповідно до статті 80 ЗК України суб`єктами права власності на землю є: а) громадяни та юридичні особи – на землі приватної власності; б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, – на землі комунальної власності; в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, – на землі державної власності.
Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, а також застосування передбачених законом способів захисту прав.
Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
У главах 82 і 83 ЦК України визначено, що для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних – приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Водночас для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.
Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути лише майно, яке безпідставно набув (зберіг), або вартість цього майна.
До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.
Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг (заощадив) у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути такі кошти власникові земельної ділянки на підставі положень частини першої статті 1212 ЦК України.
Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року в справі № 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18) та від 20 вересня 2018 року в справі № 925/230/17 (провадження № 12-188гс18).
Правові підстави користування земельною ділянкою комунальної власності за змістом глави 15 ЗК України реалізується через право постійного користування або право оренди. 
Частиною першою статті 93 і статтею 125 ЗК України передбачено, що право оренди земельної ділянки – це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності. Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права.
Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт «в» частини першої статті 96 ЗК України).
Принцип платного використання землі також передбачено статтею 206 ЗК України, за змістом якої використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
Плата за землю – обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 4 Податкового кодексу України (далі – ПК України).
Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності – обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України).
Отже, законодавець розмежовує поняття «земельний податок» та «орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності» залежно від правових підстав передання прав землекористування такими ділянками.
Водночас згідно зі статтями 122–124 ЗК України міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.
Особи, які отримують земельну ділянку комунальної власності в користування за договором оренди (договором купівлі-продажу права оренди), зобов`язані сплачувати за неї орендну плату. Орендна плата за землю – це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди, як це передбачено частиною першою статті 21 Закону України «Про оренду землі».
Водночас ЗК України регламентує перехід прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будинок, будівлю або споруду. Відповідно до частин першої, другої статті 120 цього Кодексу (у редакції, чинній на час набуття відповідачем права власності на нежитлові будівлі, розташовані на спірній земельній ділянці) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 червня 2021 року в справі № 200/606/18 зазначила, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди відомий ще за часів Давного Риму (лат. superficies solo cedit – збудоване приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація – будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.
Звідси власник нерухомого майна має право на користування земельною ділянкою, на якій воно розташоване. Ніхто інший, окрім власника об`єкта нерухомості, не може претендувати на земельну ділянку, оскільки вона зайнята об`єктом нерухомого майна.
Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 15 грудня 2021 року в справі № 924/856/20.
Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що після набуття права власності на нежитлові приміщення у відповідача могло б виникнути право користування земельною ділянкою, на якій розташовані відповідні приміщення.
Незважаючи на те, що нежитлові приміщення не можуть бути відокремлені від земельних ділянок, на яких вони розташовані, вказаними положеннями закону було врегульовано правовий режим нерухомого майна і правовий режим земельних ділянок, на яких воно розташовано, а отже, користувач земельної ділянки зобов`язаний сплачувати за користування нею певну плату, що відповідає положенням статті 206 ЗК України, та оформити право користування земельною ділянкою.
Таким чином, положення глави 15, статей 120, 125 ЗК України, статті 1212 ЦК України дають підстави вважати, що до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, ураховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, особа яка придбала такий об`єкт стає фактичним користувачем тієї земельної ділянки, на якій такий об`єкт нерухомого майна розташований, а відносини з фактичного користування земельною ділянкою без оформлення прав на цю ділянку (без укладення договору оренди тощо) та недоотримання її власником доходів у виді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.
Подібний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року в справі № 629/4628/16 (провадження № 14-77цс18), від 20 листопада 2018 року в справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18), від 13 лютого 2019 року в справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19), у постановах Верховного Суду від 14 січня 2019 року в справі № 912/1188/17, від 21 січня 2019 року в справі № 902/794/17, від 04 лютого 2019 року в справі № 922/3409/17, від 12 березня 2019 року в справі № 916/2948/17, від 16 листопада 2022 року в справі № 922/519/20.
Отже, фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг (заощадив) у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути такі кошти власникові земельної ділянки на підставі положень частини першої статті 1212 ЦК України.
Підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку, що із дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна власник цього майна стає фактичним користувачем земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, а тому саме із цієї дати у власника об`єкта нерухомого майна виникає обов`язок сплати за користування земельною ділянкою, на якій таке майно розташовано. При цьому до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, такі кошти є безпідставно збереженими.
Безпідставне набуття відповідачем спірної земельної ділянки у зазначений у позові період не є результатом протиправного діяння, а є наслідком законних дій, а саме набуття відповідачем у власність будівель, які безпосередньо пов`язані із земельною ділянкою.
Схожий за змістом висновок викладений у постанові Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі № 726/349/21 (провадження № 61-18143св21). 
Звертаючись до суду із вказаним позовом, Олександрійська міська рада вказувала, що в період з 01.09.2022 по 30.11.2023 ОСОБА_1 використовувала земельну ділянку без правовстановлюючих документів, орендну плату не сплачувала, хоча земельна ділянка використовувалась для розміщення належного їй нерухомого майна.
Матеріалами справи підтверджується, що згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 04.09.2023 № 345198866, та договору купівлі-продажу від 27.12.2013, посвідченого приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу Кіровоградської області Приходько О.М., ОСОБА_1 являється власником об`єкта нерухомого майна, а саме: швидкомонтуєма будівля, загальною площею 344,1 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 13-14).
Відповідно до копії договору купівлі-продажу від 27.12.2013, посвідченого приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу Кіровоградської області Приходько О. М., вбачається що ОСОБА_2 – продавець передала, а ОСОБА_1 - покупець прийняла швидкомонтуєму будівлю, загальною площею 344,1 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 15).
Згідно пункту 1.3. умов вказаного договору купівлі-продажу швидкомонтуєма будівля розташована на земельній ділянці площей 0,1923 га, для обслуговування швидкомонтуємої будівлі, кадастровий номер 3510300000:11:402:0007, яка перебуває у комунальній власності.
Згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 05.09.2023 №НВ-0001792012023 вбачається, що 12.11.2013 проведено державну реєстрацію земельної ділянки, загальною площею 0,1923 га, кадастровий номер 3510300000:11:402:0007, місце розташування: АДРЕСА_1 , форма власності: комунальна, категорія земель: землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення (а. с. 17-18).
Таким чином, ОСОБА_1 використовує земельну ділянку, площею 0,1923 га кадастровий номер 3510300000:11:402:0007, по АДРЕСА_1 для експлуатації та обслуговування швидкомонтуємої будівлі, загальною площею 344,1 кв.м., право власності на яку зареєстровано за нею.
Разом із цим, договору оренди укладено не було, а тому відповідач з моменту набуття права власності на об`єкт нерухомого майна, використовує спірну земельну ділянку без виникнення права власності/користування та без державної реєстрації цих прав відповідно до статті 125 ЗК України.
Таким чином, предметом позову у цій справі є стягнення із власника об`єкта нерухомого майна коштів за фактичне користування земельною ділянкою,
на якій цей об`єкт розміщено.
З огляду на викладене, відповідач як фактичний користувач земельної ділянки, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.
Для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення,
а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (статті 1212–1214 ЦК України).
Такий правовий висновок відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постановах від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18), від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) та висновку, викладеного у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 02 червня 2021 року у справі № 201/2956/19 (провадження № 61-2105св20).
Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 06 лютого 2023 року, залишеним без змін постановою Кропивницького апеляційного суду від 19 липня 2023 року, у справі № 398/2994/22 позовні вимоги Олександрійської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати задоволено та стягнуто безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати у сумі 43 601 грн 19 коп за період з 01.01.2020 по 31.08.2022 (а. с. 20-30).
Згідно копії Витягу із технічної документації з нормативно грошової оцінки земельної ділянки від 15.08.2022 № 10931/295-22, нормативно грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером 3510300000:11:402:0007 станом на 2022 рік становить 306 135,96 грн (а. с. 32).
За інформацією Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру значення коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель і земельних ділянок за 2022 рік становить для земель і земельних ділянок (крім сільськогосподарських угідь) – 1,15.
Тобто, нормативно грошова оцінка земельної ділянки загальною площею 0,1923 га, кадастровий номер 3510300000:11:402:0007 за адресою - АДРЕСА_1 в 2023 році становить 352 056 грн 35 коп (306 135 грн 96 коп*1,15).
Вказані докази суд вважає належними, допустими та такими що підтверджують розмір нормативно-грошової оцінки земельної ділянки, що перебуває у користуванні відповідача, за спірний період, а тому безпідставними та необґрунтованими є посилання в апеляційній скарзі на відсутність відомостей про нормативну грошову оцінку земельної ділянки.
Крім того, ОСОБА_1 у поданому до суду першої інстанції відзиві не заперечувала проти зазначених розмірів нормативно грошової оцінки земельної ділянки.
Згідно з рішенням Олександрійської міської ради від 07 липня 2021 року № 221 «Про місцеві податки і збори», яке введено в дію з 01.01.2022, в таблиці 5 «Ставки орендної плати за земельні ділянки комунальної форми власності на території Олександрійської територіальної громади» визначено, що ставка податку (орендної плати) за земельні ділянки з цільовим призначенням 12.04 «Для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства» встановлюється у розмірі 5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.
Як наслідок, розмір доходу відповідача у період з 01.09.2022 по 30.11.2023 (розрахунковий період) розраховується наступними чином:
1) з 01.09.2022 по 31.12.2022: 306 135,96 грн. х 5% х 4/12 = 5 102,27 грн, де – 306 135,96 грн - нормативно грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером 3510300000:11:402:0007 по АДРЕСА_1 , загальною площею 0,1923 га в м. Олександрія, 5% - орендна ставка, 4/12 - 4 календарних місяці за які нараховувалася орендна плата;
2) з 01.01.2023 по 30.11.2023: 352 056,35 грн. х 5% х 11/12 = 16 135,92 грн, де – 352 056,35 грн нормативно грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером 3510300000:11:402:0007 по АДРЕСА_1 , загальною площею 0,1923 га в м. Олександрія, 5% - орендна ставка, 11/12 - 11 календарних місяців за які нараховувалася орендна плата.
Таким чином, розмір безпідставно збережених коштів за фактичне користування земельною ділянкою, загальною площею 0,1923 га, кадастровий номер 3510300000:11:402:0007 за адресою: АДРЕСА_1 за період з 01.09.2022 по 30.11.2023 становить 21 238,19 грн (5 102,27 грн + 16 135,92 грн), а наведений в заяві про збільшення розміру позовних вимог позивачем розрахунок заборгованості підтверджується наявними в матеріалах справи належними доказами та є обґрунтованим.
Разом із цим матеріали справи не містять належних та допустимих доказів спростування відповідачем, наданого позивачем розрахунку недоотриманого доходу.
Встановивши, що відповідач як власник об`єкта нерухомого майна, зокрема, у період з 01 вересня 2022 року до 30 листопада 2023 року користувалась земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, за відсутності оформленого згідно з вимогами чинного законодавства права користування нею, не сплачуючи коштів за її використання, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову та стягнення з ОСОБА_1 на користь Олександрійської міської ради 21 238 грн 19 коп є правильними та обґрунтованими.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76–81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Суд не бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що Олександрійська міська рада не сплатила судовий збір за подачу позову, з огляду на те, що в матеріалах справи наявна платіжна інструкція, в графі «Призначення платежу» якої зазначено: «Судовий збір за позовом Олександрійської міської ради до ОСОБА_1 , Олександрійський міськрайонний суд», а тому суд вважає її достатнім доказом сплати судового збору у вказаній справі, що узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 30 вересня 2020 року у справі № 9901/144/20 (провадження № 11-241заі20).           
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що позивач не уповноважував представляти свої інтереси заступника юридичного управління Олександрійської міської ради, з огляду на те, що на підтвердження повноважень до суду першої інстанції представником позивача були надані належні докази на підтвердження повноважень.
Суд частково погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції було відхилено клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі без виходу до нарадчої кімнати, однак, вказані процесуальні порушення, допущенні судом, на правильність висновків по суті спору не вплинули, та не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не може використовувати під належною її будівлею земельну ділянку категорії земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, так як не займається підприємницькою діяльністю, не можуть бути прийняті до уваги як такі, що не спростовують доводів позивача про фактичне користування позивачкою земельною ділянкою та не звільняють відповідача від обов`язку слати земельного податку щодо земельної ділянки.
Виходячи із принципів диспозитивності у цивільному процесі
та встановлених обставин у справі, суд вважає зазначені відповідачкою доводи апеляційної скарги необґрунтованими ураховуючи, що відповідачкем не спростовані докази, надані позивачем щодо розміру фактичного користування відповідачкою земельною ділянкою у спірний період та про обґрунтованість наведеного позивачем розрахунку неотриманого доходу від фактичного користування відповідачем указаною земельною ділянкою.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
За змістом ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки суд першої інстанції ухвалив в судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 19 січня 2024 рокубез змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий суддя                 С. І. Мурашко 

Судді         О. Л. Карпенко

       О. І. Чельник