ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4080/24 Справа № 206/388/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Малихіна В. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2024 року                                                                м. Дніпро
       Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
       головуючого – судді: Барильської А.П.,
       суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.
       за участю секретаря судового засідання: Кругман А.М. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 — адвоката Потьомкіна Сергія Миколайовича на рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 29 січня 2024 року по справі за заявою Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу для надання психіатричної допомоги, -
ВСТАНОВИВ: 

       У січні 2024 року Комунальне підприємство «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради (далі - КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» ДОР) звернулося до суду з заявою про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу для надання психіатричної допомоги.
       В обґрунтування заяви посилалися на те, що  ОСОБА_2 25 січня 2024 року було госпіталізовано до психіатричного стаціонару. За думкою комісії лікарів необхідність примусової госпіталізації хворого зумовлюється тим, що ОСОБА_1 становить небезпеку для себе та оточуючих, її безпорадністю і неможливістю самостійно задовольняти основні життєві потреби.
       Рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 29 січня 2024 року заяву КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» ДОР задоволено. Госпіталізовано ОСОБА_1 до КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» ДОР для надання психіатричної допомоги без її усвідомленої згоди.
       В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Потьомкін С.М. посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні заяви відмовити. 
       Апеляційна скарга мотивована тим, що заявник не надав суду достатніх доказів на підтвердження обставин вчинення чи виявлення наміру вчинити ОСОБА_1 дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або доказів того, що вона не спроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. 
       02 квітня 2024 року КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» ДОР надали відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просять залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. 
       Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 25 січня 2024 року було госпіталізовано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до психіатричного стаціонару.
       Направлення на госпіталізацію видане лікарем КЗ «ОЦЕМД та МК» ДОР ОСОБА_3 у зв`язку із наявністю у ОСОБА_1 тяжкого психічного захворювання. Черговим лікарем-психіатром приймального відділення КП «ДБКЛПД» ДОР» ОСОБА_4 підтверджено наявність у ОСОБА_1 психічних розладів у вигляді: тривожна, напружена, дратівлива, легко збуджується, постійно ходить по кабінету. Недовірлива, настрій мінливий. Мислення розірване, дезорганізоване. Активно висловлює маячні ідеї переслідування, відношення, отруєння, збитку. Емоційно лабільна, легко переходить на крик, спілкування непродуктивне.
       При обстеженні психічного стану в КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» ДОР комісія лікарів виявила, що хвора ОСОБА_1 виявляє тяжке психічне захворювання, у зв`язку з чим обумовлює небезпеку для себе та оточуючих, її безпорадність і неможливість самостійно задовольняти основні життєві потреби.
       Задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 виявляє ознаки тяжкого психічного розладу, а тому існують підстави, передбачені ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», для її госпіталізації до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди. 
       Однак, колегія суддів не може погодитися із таким висновком суду першої інстанції, у зв`язку з наступним.
       Статтею 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг.
       Особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність (стаття 14 Закону України «Про психіатричну допомогу»).
       Частинами першою та другою статті 16 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлено, що особа, яку було госпіталізовано до закладу з надання психіатричної допомоги за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, підлягає обов`язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів закладу з надання психіатричної допомоги для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадку, коли госпіталізація визнається недоцільною і особа не висловлює бажання залишитися в закладі з надання психіатричної допомоги, ця особа підлягає негайній виписці.
       У випадках, коли госпіталізація особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку визнається доцільною, представник закладу з надання психіатричної допомоги, в якому перебуває особа, протягом 24 годин з часу госпіталізації направляє до суду за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги заяву про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону.
       Надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод з гарантіями, що передбачені цією статтею.
       Однак, згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, особа може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання.
       Питання реалізації права особи на свободу та особисту недоторканність в контексті положень підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що стосується позбавлення (обмеження) волі психічнохворих шляхом поміщення їх у психіатричний заклад, врегульовано, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» від 24 жовтня 1979 року. У вказаній справі ЄСПЛ звернув увагу на три вимоги, що зумовлюють наявність законних підстав для обмеження волі психічно хворої особи: особа повинна реально страждати психічним захворюванням, тобто реальні психічні розлади повинні бути встановлені компетентними органами на основі об`єктивної медичної експертизи; психічні розлади повинні досягти такого рівня, які виправдовують позбавлення волі; дійсність позбавлення волі залежить від наявності такого захворювання, особа може бути позбавлена волі до тих пір, поки є захворювання, що встановлено відповідним висновком.
       Відповідно до частини першої статті 339 ЦПК України за умов, визначених Законом України «Про психіатричну допомогу», заява представника закладу з надання психіатричної допомоги про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку та заява про продовження такої госпіталізації подаються до суду за місцезнаходженням зазначеного закладу.
       Згідно із частинами першою, другою статті 340 ЦПК України у заяві про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку та її продовження, про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом.
       Залежно від встановлених обставин суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні, яке підлягає негайному виконанню. Оскарження рішення не зупиняє його виконання. Рішення про задоволення заяви лікаря-психіатра, представника закладу з надання психіатричної допомоги є підставою для надання відповідної психіатричної допомоги у примусовому порядку (частина перша та друга статті 342 ЦПК України).
       До заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусової амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження - висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали.
       Перед тим як визначати, чи було достовірно доведено, що особа страждає на психічний розлад, вид і ступені якого можуть бути підставою для примусового тримання цієї особи у психіатричній лікарні, суди повинні встановити, чи було таке тримання законним у розумінні підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, зокрема, чи була дотримана процедура, передбачена чинним законодавством України.
       Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.
       Відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу.
       Зазначене відповідає правовій позиції, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07 (провадження № 14-9свц18).
       Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
       Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       Колегією суддів встановлено, що як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 на обліку, як психічнохвора людина, не перебуває. Дані стосовно того, що раніше вона лікувалася та примусово госпіталізовувалася у матеріалах даної справи відсутні.
       Доказів того, що ОСОБА_1 не має можливість самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, на час розгляду справи матеріали справи не містять.
       З наданого висновку комісії лікарів-психіатрів на підставі огляду лікарем-психіатром приймального відділення ОСОБА_4 (а.с.3), вбачається, що в ньому зазначений загальний запис про стан ОСОБА_1 , будь-яких належних та переконливих доказів на підтвердження її поведінки, що являє собою небезпеку для неї та оточуючих, та що вона не має можливість самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, внаслідок встановленого у неї захворювання, ні висновок ні матеріали справи не містять.
       У зв`язку з чим колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, з вище наведених підстав.
       Колегія суддів зазначає, що під час надання пояснень в судовому засіданні в суді першої інстанції, ОСОБА_1 заперечувала проти госпіталізації та зазначала, що їй треба до психолога, а не до психіатра. 
       ЄСПЛ вказав, що «особа не може вважатися «психічно хворою» та бути позбавлена волі, якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов: по-перше, об`єктивна медична експертиза повинна достовірно встановити, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад має бути таким, що обумовлює примусове тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання (див. рішення у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» (Winterwerp v. the Netherlands), від 24 жовтня 1979 року, п. 39, Series A № 33). Суд також наголошує на тому, що жодне позбавлення свободи особи, яка вважається психічнохворою, не може розглядатися як таке, що відповідає підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції, якщо воно було призначене без висновку медичного експерта. Це правило є застосовним навіть якщо метою тримання заявника є саме отримання медичного висновку (див. вищезазначене рішення у справі «Варбанов проти Болгарії» (Varbanov v. Bulgaria), пп. 47 і 48). Конкретні форма і порядок можуть відрізнятися залежно від обставин. У термінових випадках або у випадках, коли особу затримано внаслідок агресивної поведінки, прийнятним може бути отримання такого висновку одразу після затримання. В усіх інших випадках необхідною є попередня консультація з лікарем. Коли такої можливості немає (наприклад, у зв`язку з відмовою зазначеної особи з`явитися для проведення огляду), потрібно принаймні призначити проведення медичної експертизи на підставі документів з матеріалів справи, і якщо цього зроблено не буде, не можна стверджувати, що наявність у особи психічної хвороби було достовірно доведено (там само) (ZAICHENKO v. UKRAINE (No. 2), № 45797/09, § 96 - 97, ЄСПЛ, від 26 лютого 2015 року).
       Норми статей 7, 11 Закону України «Про психіатричну допомогу» конкретизують положення цього Закону про презумпцію психічного здоров`я (стаття 3) і про те, що психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування з мінімальними соціально-правовими обмеженнями (стаття 4), а також статей 3, 8 Конституції України, які визначають принцип верховенства права і обов`язок держави з утвердження і забезпечення прав і свобод людини, та частини другої статті 9 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» про те, що обмеження прав громадян у вигляді примусового медичного огляду допускається тільки на підставах і в порядку, передбачених законами України.
       Оскільки суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для госпіталізації ОСОБА_1 до КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» ДОР для надання психіатричної допомоги без її усвідомленої згоди, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду - скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви.
       Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ: 

       Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 — адвоката Потьомкіна Сергія Миколайовича задовольнити.
       Рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 29 січня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення.
       В задоволенні заяви Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу для надання психіатричної допомоги відмовити.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
       Повний текст постанови складений 23 квітня 2024 року.

       Головуючий:                 А.П. Барильська

       Судді:                 Е.Л. Демченко

                                                                М.О. Макаров