09.04.24
22-ц/812/588/24

Провадження № 22-ц/812/588/24 Суддя першої інстанції Лузан Л.В.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.

П О С Т А Н О В А
Іменем України

09 квітня 2024 року м. Миколаїв Справа № 2-547-10
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого – Царюк Л.М.,
суддів – Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,
при секретарі судового засідання – Колосовій О.М.,
представника заінтересованої особи - Гофман О.Є.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 лютого 2024 року, постановлену під головуванням судді Лузан Л.В., в залі судового засідання в м. Вознесенськ, повний текст якої складено 04 березня 2024 року, за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню,

В С Т А Н О В И В:

14 грудня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою, заінтересована особа - Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі – АТ «Ощадбанк», Банк), про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню,
Доводи заяви обґрунтовувала тим, що рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 травня 2010 року по справі № 2-547/2010 було задоволено позов Вознесенського міжрайонного прокурора Миколаївської області в інтересах Відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі – ВАТ «Ощадбанк», Банк) до ОСОБА_2 та неї про стягнення заборгованості за кредитним договором, пені, шляхом звернення стягнення на заставне майно, а саме:
стягнуто в солідарному порядку з них на користь ВАТ «Ощадбанк» заборгованість за кредитним договором № 100 від 28 грудня 2006 року, пеню станом на 06 травня 2010 року в загальному розмірі 158 030.63 грн, шляхом звернення стягнення на заставлене майно, згідно договору застави, посвідченого 28 грудня 2006 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області, реєстровий № 54267 – транспортний засіб 2006 року випуску, марки HYUNDAI модель TUCSON 2.0, р/№ НОМЕР_1 чорного кольору що належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_2 від 26 грудня 2006 року.
Вказане рішення суду не виконано, предмет застави не реалізовано.
В подальшому, рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 червня 2016 року по справі № 473/1274/16-ц стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Ощадбанк» заборгованість за кредитним договором № 100 від 28 грудня 2006 року, що утворилася станом на 18 червня 2016 року, а саме: заборгованість за кредитом у розмірі 17 771.72 доларів США, заборгованість за процентами в розмірі 2 160.02 доларів США, пеню в розмірі 62 506.44 грн. В задоволенні позовних вимог ПАТ «Ощадбанк» до неї про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.
Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 14 вересня 2016 року рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 червня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про солідарне стягнення заборгованості з неї скасовано і ухвалено у цій частині нове рішення.
Частину заборгованості за кредитним договором від 28 грудня 2006 року, яка виникла станом на 18 червня 2016 року та складається із заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 207.67 дол. США, що еквівалентно 5 170.45 грн, та пені у розмірі 24 267.08 грн, що еквівалентно 974.40 дол. США, стягнуто з неї на користь ПАТ «Ощадбанк» солідарно з ОСОБА_2 . 
Постановою Верховного Суду від 14 березня 2018 року рішення апеляційного суду Миколаївської області від 14 вересня 2016 року в частині солідарного стягнення заборгованості за кредитним договором стосовно неї змінено. 
Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та з неї на користь ПАТ «Ощадбанк» заборгованість за кредитним договором від 28 грудня 2006 року, яка станом на 18 червня 2016 року, становить 1 182.07 доларів США та складається з заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 207.67 доларів США, пеню в розмірі 974.40 доларів США.
29 вересня 2020 року вона повністю виконала своє зобов`язання як солідарний боржник за кредитним договором № 100 від 28 грудня 2006 року, розмір якого остаточно був визначений постановою Верховного Суду, в зв`язку з чим виконавче провадження відносно неї було закрито. 
Свій обов`язок встановлений судовими рішеннями Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області як поручитель за кредитним договором вона виконала.
Це означає, що подальше виконання виконавчого листа № 2-547/2010 відносно неї є незаконним, оскільки рішення нею виконано в межах іншого виконавчого провадження.
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати виконавчий лист № 2-547/2010 виданий 07 червня 2013 року на підставі рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 травня 2010 року по справі № 2-547/2010 таким, що не підлягає виконанню.
Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 лютого 2024 року заяву задоволено.
Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист, виданий на підставі рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 травня 2010 року, ухваленого в справі № 2-547/2010 за позовом Вознесенського міжрайонного прокурора Миколаївської області в інтересах Відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на заставлене майно, відносно боржника ОСОБА_1 .
Ухвала суду мотивована тим, що рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 травня 2010 року передбачено спосіб захисту прав стягувача шляхом звернення стягнення на заставлене майно, належне ОСОБА_2 , в рахунок наявної заборгованості за кредитним договором № 100 від 28 грудня 2006 року. Предмет застави не реалізовано, перебуває в розшуку. Визначений в подальшому судовим рішенням обсяг відповідальності солідарного боржника ОСОБА_1 за кредитним договором № 100 від 28 грудня 2006 року виконано нею в повному обсязі.
Не погодившись з ухвалою суду, АТ «Ощадбанк», подало апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило ухвалу суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні заяви.
Апеляційна скарга мотивована тим, що сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, полягає насамперед у встановленні обставин та фактів, що підтверджують відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, або наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа.
Заявник не заперечує наявність двох окремих судових рішень у різних справах про стягнення боргу з ОСОБА_1 на користь АТ «Ощадбанк», однак помилково вважає, що встановлений судовим рішенням у справі 2-547/2010 обов`язок ОСОБА_1 з погашення в солідарному порядку кредитної заборгованості в розмірі 158 030.63 грн, що утворилась станом на 06 травня 2010 року, трансформовано в обов`язок, встановлений постановою Верховного Суду у справі № 473/1274/16 від 14 березня 2018 року з погашення в солідарному порядку кредитної заборгованості в розмірі 1 182.07 дол. США, що складається з процентів та пені, нарахованих після ухвалення рішення суду від 25 травня 2010 року.
Постанова Верховного Суду від 14 березня 2018 року не скасовує та не припиняє чинність рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 травня 2010 року у справі № 2-547/2010, і ця обставина вже досліджувалась судом в межах даної справи № 2-547/200.
Суд першої інстанції зазначив, що судове рішення є невиконаним, предмет застави перебуває у розшуку, однак дійшов висновку про відсутність матеріального обов`язку ОСОБА_1 перед Банком, оскільки рішенням Вознесенського міськрайоного суду Миколаївської області від 25 травня 2010 року передбачено спосіб захисту прав стягувача шляхом звернення стягнення на заставне майно, належне ОСОБА_2 . 
Зазначення у рішенні про солідарне стягнення суми заборгованості унеможливлює стягнення такої заборгованості лише за рахунок предмету застави.
Невідповідність резолютивної частини чинного судового рішення, ухваленого у 2010 році, актуальній судовій практиці, жодним чином не скасовує встановлений судом солідарний обов`язок ОСОБА_1 зі сплати заборгованості за кредитним договором № 100 від 28 грудня 2006 року у розмірі 158 030.63 грн.
Вказане судове рішення в частині вимог до ОСОБА_1 перебуває на примусовому виконанні понад 10 років, заяв від учасників справи, державного виконавця, у зв`язку з незрозумілістю даного судового рішення до суду подано не було.
Розглядаючи заяву щодо спірного виконавчого листа, суд першої інстанції по суті роз`яснив своє рішення, а не спирався на подані заявником докази та мотиви самої заяви.
Заявником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, що відповідно до статей 12, 81 ЦПК України було його процесуальним обов`язком, з урахуванням наявності судового рішення про стягнення з ОСОБА_1 солідарно з ОСОБА_2 боргу в розмірі 158 030.63 грн шляхом звернення стягнення на предмет застави, яке набрало законної сили та підлягає примусовому виконанню.
Суд першої інстанції на вищевказане уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про задоволення заяви.
Від ОСОБА_1 , в інтересах якої діяв її представник – ОСОБА_3 , надійшов відзив на апеляційну скаргу.
В своєму відзиві заявник зазначає, що суть апеляційної скарги зводиться до того, що Банк вважає, що заявником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню з урахуванням наявності судового рішення про стягнення з ОСОБА_1 солідарно з ОСОБА_2 боргу у розмірі 158 030.63 грн.
Фактично Банк намагається стягнути з ОСОБА_1 суму боргу, яку винен її чоловік, достеменно знаючи що він помер.
Такі дії є неприпустимими і фактично тягнуть за собою подвійне стягнення з особи боргу за кредитним договором.
Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області прийняте законне та правильне рішення, яке відповідає нормам Закону та вимогам справжньої правової європейської держави.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що 28 грудня 2006 року між ВАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 100, згідно якого останній отримав кредит у розмірі 25 745,00 доларів США на придбання транспортного засобу. 
В якості забезпечення виконання кредитних зобов`язань між ВАТ «Ощадбанк»» та ОСОБА_2 укладено договір застави від 28 грудня 2006 року придбаного за кредитні кошти автомобіля марки HYUNDAI, модель TUCSON 2.0, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Крім цього, між ВАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 був укладений договір поруки за № 100/1 від 28 грудня 2006 року. 
Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 травня 2010 року у справі № 2-547/2010 ухвалено стягнути в солідарному порядку з  ОСОБА_2  та ОСОБА_1  на користь ВАТ «Ощадбанк» заборгованість за кредитним договором № 100 від 28 грудня 2006 року, станом на 06 травня 2010 року у загальній сумі 158 030.63 грн, звернувши стягнення на заставлене майно, згідно договору застави, посвідченого 28 грудня 2006 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області, реєстровий № 5426, а саме: транспортний засіб 2006 року випуску, марки HYUNDAI, модель TUCSON 2.0, реєстраційний номер НОМЕР_1 . 
Це судове рішення сторонами не оскаржувалося. 
В квітні 2016 року Банк звернувся з позовом до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення в солідарному порядку заборгованості за кредитним договором у розмірі   30 297,74 доларів США.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 28 грудня 2006 року між Банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 100, згідно якого Банк надав позичальнику на придбання транспортного засобу кредит у розмірі 25 745, 00 доларів США, на строк до 27 грудня 2013 року, а відповідач зобов`язався вчасно повернути суму кредиту шляхом внесення щомісячних платежів згідно узгодженого сторонами графіку, а також сплачувати проценти в розмірі 12 % річних, комісійні винагороди в порядку та на умовах, визначених кредитним договором.
Взяті на себе зобов`язання, відповідно до умов кредитного договору, Банк виконав у повному обсязі. Проте, позичальник, незважаючи на це, порушив його, оскільки, своєчасно не погашав кредит та не сплачував проценти за користування ним, що стало підставою для звернення стягнення на заставлене майно в судовому порядку.
Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 травня 2010 року в рахунок стягнення заборгованості за кредитом було звернуто стягнення на заставлене майно.
Посилаючись на те, що вищевказане рішення суду не виконано, оскільки спірний транспортний засіб знаходиться в розшуку, Банк просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку заборгованість за кредитним договором у розмірі 30 297,74 доларів США, що в еквіваленті на національну валюту становить 789 844 грн 35 коп.
В подальшому розмір позовних вимог було зменшено до 22 610,78 доларів США, що еквівалентно 564 403 грн 05 коп.
За результатами розгляду позову рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 червня 2016 року у справі № 473/1274/16-ц стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Ощадбанк» заборгованість за кредитним договором № 100 від 28 грудня 2006 року, що утворилася станом на 18 червня 2016 року, а саме: заборгованість за кредитом у розмірі 17 771. 72 доларів США, заборгованість за процентами в розмірі 2 160.02 доларів США, пеню в розмірі 62 506.44 грн. 
В задоволенні позовних вимог ПАТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено у зв`язку з припиненням поруки.
За апеляційною скаргою Банку рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 14 вересня 2016 року рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 червня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про солідарне стягнення заборгованості з ОСОБА_1 скасовано і ухвалено у цій частині нове рішення.
Частину заборгованості за кредитним договором від 28 грудня 2006 року, яка виникла станом на 18 червня 2016 року та складається із заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 207.67 дол. США, що еквівалентно 5 170.45 грн, та пені у розмірі 24 267.08 грн, що еквівалентно 974.40 дол. США, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Ощадбанк» солідарно з ОСОБА_2 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер. 
Постановою Верховного Суду від 14 березня 2018 року рішення апеляційного суду Миколаївської області від 14 вересня 2016 року в частині солідарного стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_1 змінено. 
Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Ощадбанк» заборгованість за кредитним договором від 28 грудня 2006 року, яка станом на 18 червня 2016 року, становить 1 182.07 дол. США та складається з заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 207.67 доларів США, пеню в розмірі 974.40 дол. США.
Виконавчі провадження щодо виконання судових рішень (справи №2-547/2010, 473/1274/16-ц) відносно боржника ОСОБА_2 . закінчені на підставі пункту 3 частини 1 статті 39 ЦПК України (помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ). 
Виконавчі провадження щодо виконання судових рішень по справі № 473/1274/16-ц відносно боржниці ОСОБА_1 . закінчені на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 ЦПК України у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. 
08 липня 2021 року державним виконавцем Першого ВДВС у Вознесенському районі Миколаївської області ПМУМЮ (м. Одеса) Кашарайло К.С. відкрито виконавче провадження щодо виконання виконавчого листа, виданого 07 червня 2013 року по справі № 2-547/2010 стосовно ОСОБА_1 .
Перевіряючи доводи апеляційної скарги колегія суддів зазначає таке.
Виконання рішення суду будь-якої інстанції необхідно розглядати як важливу частину «судового провадження» відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а отже принцип справедливого правосуддя розповсюджується і на цю стадію судового провадження.
За положеннями статей 1 та 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження здійснюється з дотриманням серед інших таких засад як верховенства права, диспозитивності, справедливості, неупередженості та об`єктивності.
Згідно з частиною 2 статті 432 ЦПК України (аналогічна норма містилася в частині 4 статті 369 ЦПК України, 2004 року), в редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції, суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником або іншою особою або з інших причин.
Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові, зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання, та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання тощо.
Однак, перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом статті 432 ЦПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій нормі процесуального права.
У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.
Крім того, за своїм змістом частина друга статті 432 ЦПК України передбачає визнання виконавчого листа таким,  що не підлягає виконанню як повністю так и частково, а тому підстави якими заявник обґрунтовує свою заяву можуть бути наслідком як повного так и часткового визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, а отже як повного так і часткового задоволення заяви, поданої відповідно до цієї норми закону.
Як встановлено судом при зверненні стягнення на заставне майно автомобіль марки HYUNDAI, модель TUCSON 2.0, реєстраційний номер НОМЕР_1 була встановлена заборгованість за кредитним договором від 28 грудня 2018 року № 100, укладеним на строк до 27 грудня 2013 року, у розмірі 158 030.63 грн (рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 травня 2010 року). За заочним рішенням цього ж суду  від 22 червня 2016 року по цивільній справі № 473/1274/16ц внаслідок порушення позичальником   ОСОБА_2  умов кредитного договору від 28 грудня 2016 року № 100  в частині вчасного повернення кредиту, стягнута заборгованість по кредитному договору в розмірі 22 610,78 доларів США, з яких:
- заборгованість за кредитом у розмірі 17 771,72 доларів США,
- заборгованість за процентами в розмірі 2 160,02 доларів США,
- пеня в розмірі 2 679,04 доларів США (62 506 грн 44 коп.).
З урахуванням змін судових рішень стосовно поручителя за цим кредитним договором ОСОБА_1 стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Ощадбанк» заборгованість за кредитним договором від 28 грудня 2006 року, яка станом на 18 червня 2016 року, становить 1 182.07 дол. США та складається з заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 207.67 доларів США, пеню в розмірі 974.40 дол. США. Це рішення ОСОБА_1 було виконано, що не заперечується Банком.
Судове рішення від 22 червня 2016 року боржником ОСОБА_2 не виконано у зв`язку зі смертю останнього. Між тим Банк не звертався до спадкоємців останнього з питань задоволення вимог кредитора.
Отже, судами встановлено, що одночасно у різних судових провадженнях знаходились позовні вимоги позивача АТ «Ощадбанк» щодо одного й того ж самого кредитного договору, до одних і тих самих осіб  (боржника та поручителя), де судами встановлювались фактичні обставини справи щодо наявної на час звернення до суду або на час ухвалення судового рішення заборгованості. Один позов подано у січні 2010 року, другий позов подано у квітні 2016 року.
При цьому судом в 2016 році розглядались заявлені позовні вимоги Банку щодо стягнення з боржників всієї заборгованості за кредитним договором, звертаючись до суду Банк зазначав, що на погашення заборгованості шляхом реалізації заставного майна було ухвалено судове рішення від 25 травня 2010 року, яке не виконано у зв`язку з тим, що заставне майно перебуває у розшуку. Ці обставини спонукали Банк звернутися з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. Такі обставини були встановлені судовим рішенням  від 22 червня 2016 року, яке в цій частині Банком не оскаржувалося. 
Таким чином  виконавчий лист, виданий 07 червня 2013 року у справі № 2-547/2010 стосовно поручителя  ОСОБА_1  суд першої інстанції обґрунтовано визнав таким, що не підлягає виконанню. 
Аргументи апеляційної скарги, що суд першої інстанції оскаржуваним судовим рішенням фактично зробив роз`яснення судового рішення від 25 травня 2010 року є неприйнятними, з огляду на те, що суд першої інстанції, вирішуючи  вимоги заяви  ОСОБА_1 , виходив із встановлених обставин зазначених у судовому рішенні  від 22 червня 2016 року. У разу, якщо Банку є не зрозумілим судове рішення від 25 травня 2010 року, то у цьому випадку позивач (кредитор) може звернутися до суду першої інстанції з заявою про роз`яснення цього судового рішення.
Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, наданих судом першої інстанції. Між тим колегія суддів вважає, що  суд першої інстанції  правильно встановив фактичні обставини, від яких залежить вирішення справи, та перевірив доводи сторін та надані на їх підтвердження докази. 
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Таким чином оскаржене рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 375 ЦПК України скасуванню не підлягає. 
Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, підстави для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.
Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» залишити без задоволення.
Ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 лютого 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 09 квітня 2024 року.