Номер провадження: 22-ц/813/700/24 
Справа № 523/5324/16-ц
Головуючий у першій інстанції Кремер І. О.
Доповідач Лозко Ю. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.04.2024 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Лозко Ю.П.,
суддів: Кострицького В.В., Стахової Н.В.
за участю секретаря судового засідання – Пересипка Д.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 ,
на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 01 грудня 2021 року 
у справі за позовом ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , Одеської міської ради про визнання рішення протиправним та його скасування, визнання державного акту недійсним,

встановив:
У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним вище позовом, у якому просив:
1. визнати протиправним та скасувати рішення Одеської міської ради від 11 липня 2003 року № 1523 – ХХІV «Про затвердження проекту відведення та передачу у приватну власність земельної ділянки, площею 0,1000 га гр. ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарський будівель»;
2. визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий 11.03.2004 року ОСОБА_3 
Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі – продажу від 04 жовтня 2002 року, укладеного між ним та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юрченко І.П., реєстраційний номер 6505, придбав у власність 1/2 частину домоволодіння з господарськими спорудами, що в цілому складається з двох кам`яних жилих будинків житловою площею 38,0 кв.м., літ. «А», «Б», літньої кухні літ. «Г», сараїв літ. №Д», «Ж», льоху з шийкою літ. «Е», уборна – душ літ. «З», огорожі № 1 – 4, мостіння літ. «І», розташованого на земельній ділянці площею 1704,0 кв.м. під АДРЕСА_2 . Вказане домоволодіння було збудовано ОСОБА_5 , яка померла у 1979 році, та ОСОБА_6 , який помер у 1993 році, після смерті цих осіб дане домоволодіння було успадковане їхнім онуком ОСОБА_4 .
Відповідно до ст. 30 ЗК України, який був чинним на момент набуття    ОСОБА_4 права власності, при переході права власності на будівлю та споруду з цими об`єктами переходить і право власності на або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення. 
Отже ОСОБА_4 набув право власності на земельну ділянку, на якій розташовано домоволодіння АДРЕСА_2 .
В подальшому, ОСОБА_4 на підставі Договору купівлі – продажу від 31 серпня 2002 року 1/2 частину зазначеного домоволодіння було продано громадянам ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 в рівних частках.
Розпорядженням Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради від 27 березня 2003 року № 313 було затверджено проект розподілу домоволодіння №№ 104 – АДРЕСА_1 , та згідно п. 2 вказаного Розпорядження, ОСОБА_1 передано у власність житловий будинок літ. «А», розташований на земельній ділянці, площею 1108,0 кв.м. та присвоєно адресу: АДРЕСА_1 . З моменту будівництва домоволодіння житлова площа та конфігурація земельної ділянки, на якому розташоване належне ОСОБА_1 домоволодіння не змінювалося та дотримувався порядок землекористування, що фактично склався.
13 грудня 2004 року виконавчим комітетом Одеської міської ради ОСОБА_1 видано свідоцтво про право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 , державна реєстрація права власності була здійснена КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості». 
Таким чином набувши право власності на домоволодіння АДРЕСА_3 за вказаною вище адресою, ОСОБА_1 вважав, що набув право на оформлення у власність земельної ділянки, площею 1108,0 кв.м., на якій розташоване зазначене домоволодіння, але оформити своє право власності на вказану земельну ділянку позивач не мав можливості з огляду на те, що частина його земельної ділянки була захоплена відповідачем ОСОБА_3 та включена до складу приватизованої ним земельної ділянки.
На підставі біржового Договору купівлі – продажу нерухомого майна № 27624 від 31 січня 2001 року ОСОБА_3 придбав житловий будинок, загальною площею 105,0 кв.м., розташований по АДРЕСА_1 , який розміщений на земельній ділянці площею 1138 кв.м.
Рішенням Одеської міської ради від 11 липня 2003 року № 1523 – ХХIV було затверджено проект відведення земельної ділянки та передано безоплатно у приватну власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських споруд за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язано ОСОБА_3 замовити в Управлінні земельних ресурсів виготовлення технічної документації по відновленню меж земельної ділянки в натурі. 
На замовлення відповідача ОСОБА_10 ДП «Одеський регіональний центр Державного земельного кадастру» виготовив технічну документацію із землеустрою щодо складання державного акту на право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, при складенні технічної документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_3 погодження із ним як із суміжним землекористувачем, не здійснювалося, а також не містить погоджень з будь – яким із суміжних власників або землекористувачів, отже ця технічна документація не відповідає вимогам закону, що був чинний на час її виготовлення.
Разом з цим, 11 березня 2004 року відповідачу ОСОБА_3 було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,1000 га по АДРЕСА_1 , на підставі якого, частково наданий на земельну ділянку, яка знаходиться у користуванні позивача, що стало підставою для його звернення до суду з позовом про визнання незаконним та скасуввання рішення Одеської міської ради від 11 липня 2003 року та визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку від 11 березня 2004 року.
Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2011 року у справі № 2а-7/11, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2012 року, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено.
В ході розгляду вказаної справи судом призначалася судова будівельно – технічна експертиза, і за висновком експерта, має місце порушення меж земельної ділянки АДРЕСА_1 , яка знаходиться у користуванні ОСОБА_1 , з боку земельної ділянки АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_3 . Площа відчуженої ділянки № НОМЕР_1 з боку ділянки № НОМЕР_2 складає 21,35 кв.м. відносно плану ділянки, зазначеного у технічному паспорті від 26 січня 2001 року; 35 кв.м. при винесені на місцевість меж ділянки № 108 згідно державного акту від 11 березня 2004 року.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 12 листопада 2013 року (справа №к/9991/22263/12-с) скасовано зазначені судові рішення та направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, зокрема, не дослідження судом першої інстанції технічної документації щодо земельної ділянки ОСОБА_3 .
При новому розгляді справи була витребувана зазначена вище документація та призначена у справі додаткова будівельно–технічна експертиза, відповідно до висновку якої, конфігурація та розмірі земельної ділянки АДРЕСА_1 , відображені у технічній документації із землеустрою для складення державного акту від 11 березня 2004 року, не відповідають конфігурації та розмірам цієї земельної ділянки на момент виникнення у ОСОБА_3 підстав для отримання земельної ділянки у власність.
В подальшому, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 05 листопада 2015 року, яка ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 10 лютого 2016 року була залишена без змін, провадження у справі закрито з тих підстав, що справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 01 грудня 2021 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд виходи з того, за встановлених у справі обставин, земельна ділянка по АДРЕСА_2 не була оформлена у встановленому законодавство порядку ані ОСОБА_4 , ані позивачем ОСОБА_1 , який придбав частину житлового будинку, що свідчить про відсутність у останнього речового права на земельну ділянку, що вказує про відсутність порушення прав позивача. При цьому, Одеська міська рада при прийнятті рішення від 11 липня 2003 року № 1523 – ХХІV «Про затвердження проекту відведення та передачу у приватну власність земельної ділянки, площею 0,1000 га гр. ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарський будівель» діяла в межах обсягу своїх повноважень щодо надання земельних ділянок у власність із земель комунальної власності та з дотриманням вимог щодо порядку безоплатної приватизації земельних ділянок, що позивачем не спростовано, а посилання останнього на Розпорядження Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради від 27 березня 2003 року № 313 щодо затвердження проект розподілу домоволодіння АДРЕСА_2 та передання у власність ОСОБА_1 житлового будинку літ. «А», розташованого на земельній ділянці, площею 1108,0 кв.м. та присвоєння адреси: АДРЕСА_1 , суд вважав безпідставними, оскільки таке розпорядження не є правовстановлюючим документом, що також встановлено Вищим адміністративним судом у справі №к/9991/22263/12-с.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , від імені якого діяв адвокат Наседкін О.І., посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 01 грудня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі.
За доводами апеляційної скарги, суд першої інстанції залишив поза увагою, що ЦК України у статті 381 передбачає принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цій об`єкт розташований. Тобто скаржник вважає, що з моменту набуття позивачем права власності на домоволодіння АДРЕСА_1 у останнього виникло безумовне право користування земельною ділянкою, яка входить до складу цього домоволодіння, у розмірі та межах, в якій вона існувала на час набуття.
Також скаржник зауважив, що в ході проведення двох судових експертиз було встановлено, що конфігурація та розміри земельної ділянки АДРЕСА_1 у виданому ОСОБА_3 на неї державному акті не відповідають конфігураціям та розміру цієї ділянки у технічних паспортах щодо неї, складених на момент придбання останнім розташованого на ній житлового будинку, а також конфігурації та розмірам цієї землі у натурі на місцевості.
Щодо посилань суду на преюдиційні факти та обставини скаржник зазначив, що згідно ч. 7 ст. 82 ЦПК України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.
Не погоджуючись із висновком суду першої інстанції про те, що приймаючи рішення про передачу ОСОБА_3 земельної ділянки АДРЕСА_1 у власність, Одеська міська рада діяла в межах своїх повноважень та мала право на прийняття такого рішення, скаржник зазначив, що Одеська міська рада хоча й очевидно мала право приймати рішення про передачу ОСОБА_3 у власність земельної ділянки, проте лише в тих розмірах і межах, які існували на момент придбання ОСОБА_3 у власність вказаного вище житлового будинку.
Водночас доказами, що містяться у матеріалах справи, зокрема, висновками судових експертиз підтверджується той факт, що межі земельної ділянки АДРЕСА_1 на момент прийняття оспорюваного рішення міської ради порівняно з моментом придбання у власність житлового будинку зазнали змін — за рахунок порушення меж земельної ділянки, яка знаходилася у користуванні позивача.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 21 листопада 2023 року, на підставі ст. 55 ЦПК України, замінено позивача по цій справі ОСОБА_1 на його правонаступника- ОСОБА_2 .
У судовому засіданні представник сторони позивача адвокат – Наседкін О.І. підтримав вимоги апеляційної скарги, надав суду пояснення за доводами апеляційної скарги. 
Інші учасники справи будучи належним чином повідомленими дату, час і місце розгляду справи в судове засідання не з`явились, із заявою (клопотанням) про відкладення розгляду справи не зверталися, що відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи. 
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника позивача за доводами апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 367 ЦПК України колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина четверта статті 367 ЦПК України).
Відповідно до приписів статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Колегія суддів, зважаючи на залишення судом першої інстанції поза увагою обраного позивачем способу захисту, виснує про невідповідність вказаним вище вимогам оскаржуваного рішення суду та зауважує про таке.
Статтею 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 на ефективний спосіб захисту прав. Це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18).
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.
Тлумачення вказаних норм права свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК України, в якій зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20 та інших).
Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.
Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.
При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, провадження № 14-545цс19, від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20, провадження № 12-61гс21 (пункт 148)).
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у визначених у законі випадках (частина перша статті 388 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2023 року у справі № 373/326/17 (провадження № 14-201цс21), пославшись на свою сталу та сформовану судову практику, вказала, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою такого позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений.
У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.
Вимога про визнання недійсним рішення сільської ради не є належною у спорі про витребування земельних ділянок (пункт 67 вищевказаної постанови).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
Близькі за змістом висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) та багатьох інших.
Отже, у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
Подібні висновки викладені також і в інших постановах, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) та у постановах Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 462/5804/16-ц (провадження № 61-39342св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 263/16124/17 (провадження № 61-5121св19), від 08 липня 2020 року у справі № 462/5536/16-ц (провадження № 61-34501св18), від 01 грудня 2021 року у справі № 463/2340/17 (провадження № 61-16441св20).
Отже вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою. Також не є необхідним для вирішення питання про належність права власності на нерухоме майно та його витребування визнання недійсним державного акта на земельну ділянку. Наведене узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду вказувала, що право на витребування майна з незаконного володіння може мати як власник, так і законний користувач майна (постанови: від 18 квітня 2023 року у справі № 357/8277/19, провадження № 14-65цс22; від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18, провадження № 14-96цс21).
У постанові Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 522/8412/19 (провадження № 61-10353св22) зазначено, що при розгляді спорів про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння необхідно враховувати, що позивачем за таким позовом може бути лише власник майна, який на момент подання позову не володіє цим майном, а також особа, яка хоча і не є власником, але в якої майно перебувало у володінні за законом або договором, зокрема, на підставі цивільно-правових договорів (зберігання, майнового найму тощо), в оперативному управлінні, на праві повного господарського відання, а також на інших підставах, встановлених законом (постанова Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 766/4410/17 (провадження № 61-29040св18)).
Позивач звернувшись до суду з вказаним вище позовом просив суд, визнати протиправним та скасувати рішення Одеської міської ради від 11 липня 2003 року № 1523 – ХХІV «Про затвердження проекту відведення та передачу у приватну власність земельної ділянки, площею 0,1000 га гр. ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарський будівель» та визнати недійсними виданий останньому державний акт на право власності на земельну ділянку, який ОСОБА_3 виданий 11 березня 2004 року.
Ураховуючи наведене вище, апеляційний суд вважає, що вказані позовні вимоги позивача про скасування рішення Одеської міської ради та визнання недійсними державного акту на право власності на землю є неефективним способом захисту та не зможе відновити порушених, на його думку, прав, а тому у цій справі, суду першої інстанції належало відмовити у задоволенні таких вимог позивача з підстав неефективності обраного ним способу захисту.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) від 10.02.2010 року, заява №4909/04).
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (пункт 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19).
З огляду на вказане, колегія суддів не надає оцінки іншим аргументам скаржника, зважаючи на встановлення обставини, яка є самостійною підставою для скасування оскаржуваного рішення суду.
Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Відповідно до п.4 ч.1, абз.1 ч. 2, ч. 4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Керуючись ст.ст.367, 374,376 381-384 ЦПК України

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , задовольнити частково.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 01 грудня 2021 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.
Повний текст постанови складено 15 квітня 2024 року.

Головуючий:                                                                Ю.П. Лозко 

Судді:                                                                        В.В. Кострицький

                                                                               Н.В. Стахова