Номер провадження: 22-ц/813/1380/24 
Справа № 494/101/22
Головуючий у першій інстанції Лебединський С.Й.
Доповідач Лозко Ю. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.03.2024 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Лозко Ю.П.,
суддів: Кострицького В.В., Стахової Н.В.,
за участю секретаря судового засідання – Пересипка Д.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження
апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» 
на заочне рішення Березівського районного суду Одеської області від 20 березня 2023 року 
у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:
11 січня 2023 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулося з вказаним вище позовом у якому просить стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг №б/н від 06 листопада 2008 року у розмірі 10593,78 грн станом на 14 грудня 2021 року, яка складається з: 9846,49 грн - заборгованість за тілом кредиту; 747,29 грн заборгованість за простроченими відсотками.
Позовна заява обґрунтована тим, що ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву №б/н від 06 листопада 2008 року.
Відповідачка при підписанні анкети-заяви підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами» складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Заявою відповідачки підтверджується той факт, що вона була повністю проінформована про умови кредитування в АТ КБ «Приватбанк», які були надані їй для ознайомлення в письмовій формі.
Банком на підставі договору про надання банківських послуг відкрито картковий рахунок із початком кредитного ліміту у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, яка додається до позову, а відповідачці надано у користування кредитну картку.
У подальшому розмір кредитного ліміту збільшувався до 10200 грн, що підтверджується довідкою про зміну умови кредитування та обслуговування картрахунку.
Таким чином, банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачці можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбаченими кредитним договором та в межах встановленого кредитного ліміту. 
       Однак, відповідачка в процесі користування кредитним рахунком не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, унаслідок чого утворилася заборгованість як за тілом кредиту, так і за простроченими відсотками.
Заочним рішенням Березівського районного суду Одеської області від 20 березня 2023 року відмовлено у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк».
Не погодившись з вказаним заочним рішенням суду, АТ КБ «Приватбанк» звернулося з апеляційною скаргою у якій просить скасувати заочне рішення Березівського районного суду Одеської області від 20 березня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідачка, підписавши 06 листопада 2008 року анкету-заяву, була належним чином повідомлена про умови кредитування, у тому числі щодо сплати відсотків, при цьому проценти нараховуються з моменту узгодження сторонами сплати процентної ставки за користування кредитними коштами, відтак висновок суду про те, що сторонами не було погоджено розмір процентної ставки не відповідає фактичним обставинам справи.
ОСОБА_1 після отримання картки за умовами укладеного з банком договору, здійснила дії щодо проведення її активізації, користувалася карткою, а також отримувала кредитні кошти з власної ініціативи. Активізація відповідачкою картки та користування картковим рахунком свідчать про укладення сторонами кредитного договору, ці обставини підтверджуються розрахунком заборгованості та випискою рахунку, яка має статус первинного документа, а отже є належним та допустимим доказом.
Суд безпідставно відмовив у стягненні фактично отриманих кредитних коштів (тіла кредиту) в повному обсязі, чим порушив норми матеріального та процесуального права. Платіж за умовами договору включає плату за користування кредитом, передбачену тарифом і частину заборгованості по кредиту. У разі несвоєчасного або не в повному обсязі внесення щомісячного мінімального платежу сума кредиту вважається простроченою. Прострочений кредит – це кредитні кошти, які були надані клієнту та не були повернуті у строк, передбачений договором. Кредитний ліміт є поновлювальною кредитною лінією, тобто відповідачка може використовувати кредитні кошти, погашати заборгованість та знову користуватися кредитними коштами. Таким чином сума заборгованості за поточним тілом та простроченим тілом кредиту постійно змінюється в залежності від використання відповідачкою кредитних коштів та внесення нею платежів на погашення заборгованості. У разі якщо відповідачка несвоєчасно вносить кошти на погашення заборгованості, поточна заборгованість за тілом кредиту стає простроченою та відображається у розрахунку заборгованості.
Встановивши факт надання відповідачці кредиту та його не повернення, суд першої інстанції безпідставно відмовив у стягненні фактично отриманих ОСОБА_1 коштів, тобто заборгованості за тілом кредиту.
Правом на відзив на апеляційну скаргу відповідачка не скористалася. 
У судове засідання учасники справи не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, що відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи. 
Заслухавши суддю — доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам оскаржуване рішення суду відповідає не в повній мірі з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлені та підтверджуються матеріалами справи такі обставини у справі.
06 листопада 2008 року ОСОБА_1  підписала заяву б/н, на підставі якої АТ КБ «Приватбанк» відкрито картковий рахунок відповідачці, що підтверджується випискою по рахунку, із початковим кредитним лімітом, який в подальшому був збільшений до 10200 грн і надано у користування кредитну картку, яка в подальшому була перевипущена, що підтверджується довідкою про отримані картки.
У заяві зазначено, що базова процентна ставка по кредитному ліміту на момент підписання договору становить 3% в місяць з розрахунку 360 днів у році. Строк дії кредитного ліміту співпадає зі строком дії кредитної картки (а.с. 19).
29 листопада 2021 року ОСОБА_1 підписала паспорт споживчого кредиту, який серед іншого також містить інформацію про тип та розмір процентної, а саме фіксована ставка у розмірі 36% річних, виходячи з 360 днів в році. Інформація, зазначена у паспорті споживчого кредиту зберігає чинність та є актуальною до 14 грудня 2021 року (а.с. 20-24).
Згідно доданої до позовної заяви довідки, наданої банком, убачається, що 06 листопада 2008 року відповідачці було видано кредитну картку № НОМЕР_1 , яка в подальшому неодноразово перевипускалася банком, і остання картка № НОМЕР_2 видана відповідачці 29 листопада 2021 року з терміном дії – грудень 2025 року (а.с. 18).
З довідки, доданої банком до позову, про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 убачається, що 06 листопада 2008 року відповідачці було встановлено кредитний ліміт у розмірі 500 грн, який у подальшому неодноразово змінювався, а саме 29 квітня 2010 року кредитний ліміт збільшено до 4700 грн, 07 липня 2010 року збільшено до 5200 грн, 29 вересня 2010 року збільшено до 6200 грн, 22 серпня 2016 року збільшено до 8000 грн, 26 квітня 2017 року збільшено до 8500 грн, 06 листопада 2010 року збільшено до 8200 грн, 21 січня 2011 року збільшено до 10200 грн, 18 січня 2021 року зменшено до 10050 грн., 29 січня 2021 року зменшено до 9980 грн., 05 серпня 2021 року зменшено кредитний ліміт до 0,00 грн (а.с. 17).
З виписки по картковому рахунку за договором №б/н, за період 06 листопада 2008 року – 17 грудня 2021 року убачається, що відповідачка користувалася кредитним коштами, як шляхом зняття готівки у банкоматах, так і здійснювала розрахунки за покупки, а також здійснювала поповнення кредитної картки (а.с. 44-58).
Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого банком, станом на 14 грудня 2021 року ОСОБА_1 має заборгованість у розмірі 10593,78 грн, яка складається з: 9846,49 грн - заборгованість за тілом кредиту; в т.ч. 0,00 грн заборгованість за поточним тілом кредиту; 9846,49 грн заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн заборгованість за нарахованими відсотками; 747,29 грн - заборгованість за простроченими відсотками; 0,00 грн заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625; 0,00 грн нарахована пеня; 0,00 грн нараховано комісії (а.с.16).
Відповідачка не підписувала витяг з «Умов та Правил надання банківських послуг», копія якого додана банком до позовної заяви в обґрунтування заявлених позовних вимог (а.с. 25-34).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачка не виконувала належним чином умови кредитного договору в частині своєчасної сплати кредитних коштів, однак станом на 14 грудня 2021 року заборгованість за поточним тілом кредиту складає 0, 00 грн. У заяві позичальника плата за прострочене тіло кредиту не визначена, крім того, в матеріалах справи відсутні докази можливості його нарахування. Разом з тим, банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути з відповідачки лише прострочене тіло кредиту, тому суд дійшов висновку про безпідставність вимог про стягнення простроченого тіла кредиту через відсутність передбаченого обов`язку відповідачки по їх сплаті в заяві від 06 листопада 2008 року, оскільки тіло кредиту і прострочене тіло кредиту не є тотожними поняттями. При цьому суд першої інстанції врахував висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 190/1419/19-ц (провадження № 61-10096св20), від 04 листопада 2020 року у справі № 720/1394/19 (провадження № 61-8855св20).
Залишаючи без задоволення позовні вимоги про стягнення заборгованості за простроченими відсотками, суд першої інстанції виходив з того, що в анкеті - заяві № б/н від 06 листопада 2008 року відсутня інформація про розмір процентів, а оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, Тарифи банку - не є складовою кредитного договору, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні цих позовних вимог. 
З такими висновками суду першої інстанції, апеляційний суд не погоджується з огляду на таке.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у справі, що переглядається - АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Отже, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов`язання за даним договором.
Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.
Колегія суддів звертає увагу, що у цій справі позивач довів належними і допустимими доказами обставини щодо укладення між ним та ОСОБА_1 кредитного договору, надання позичальниці кредитних коштів, тобто виконання належним чином своїх обов`язків, та прострочення виконання позичальницею взятих на себе зобов`язань. 
Встановивши факт існування між сторонами кредитних зобов`язань, суд першої інстанції не врахував, що заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону, а суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду не має сумніву, оскільки за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Наведеного вище суд першої інстанції не врахував, унаслідок чого дійшов помилкового висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог, саме з підстав, викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.
У відповідності до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Подібність правовідносин означає, зокрема тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.
Під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема такі, в яких аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.
У справі  №720/1394/19 (постанова від 04 листопада 2020 року) судом встановлено, що відповідно до виписки заборгованості, наданої банком, за період з 22 вересня 2010 року до 22 січня 2020 року станом на 31 січня 2015 року заборгованість ОСОБА_1 становила 1 649,85 грн. 19 лютого 2015 року відповідач поповнив картку на 1 702, 00 грн сума коштів, яка залишилася на картковому рахунку ОСОБА_1 після відрахувань банку - 52,11 грн. Інформації про те, що після повернення кредитних коштів ОСОБА_1 продовжував користуватися картковим рахунком вказана виписка не містить. Ураховуючи зазначене, висновок апеляційного суду про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "ПриватБанк" заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 119,76 грн є помилковим.
У справі № 190/1419/19 (постанова від 21 жовтня 2020 року) судом зазначено, що витяг з Тарифів обслуговування кредитної картки "Універсальна" "Універсальна, 30 днів пільгового періоду" та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті: www.privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах цієї справи, не визнаються відповідачем та не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 18 березня 2014 року шляхом підписання анкети-заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625,1048 ЦК України позивач не пред`явив.
З огляду на викладене, висновки щодо застосування норм права, які містяться у вказаних вище постановах Верховного Суду, на які посилається суд в оскаржуваному рішенні, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин у справі, що переглядається, обставини, встановлені судом в цій справі, суттєво відрізняються від обставин, встановлених у справах №720/1394/19, №190/1419/19.
Перевіривши доводи позивача на предмет їх обґрунтованості, колегія суддів враховує таке.
Звертаючись з до суду з цим позовом, банк просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором з яких: 9846,49 грн – заборгованість за тілом кредиту (кошти фактично використані, однак не повернуті), та 747,29 грн – заборгованість за простроченими відсотками. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі N 917/1739/17 зазначено, що: "визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (у цьому випадку - зроблений позивачем розрахунок заборгованості), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю бо частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду".
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02 жовтня 2020 року у справі N 911/19/19 вказано, що: "суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).
Як убачається з виписки про рух коштів за період з 06 листопада 2008 року по 17 грудня 2021 року та розрахунку заборгованості за договором б/н від 06 листопада 2008 року, а саме з графи "Відсотки погашені за рахунок кредиту", що позивачем здійснювалось автоматичне погашення відсотків за рахунок кредитних коштів.
Так, у період часу з 01 жовтня 2015 року по 01 квітня 2021 року за рахунок кредитних коштів погашено відсотки у сумі 21268,99 грн.
Таким чином, банк обраховуючи заборгованість за тілом кредиту включав не лише фактично витрачені відповідачкою грошові кошти, а і нараховував кошти, які ОСОБА_1 не отримувала, а саме 21268,99 грн.
З огляду на ту обставину, що зміст укладеного сторонами кредитного договору від 06 листопада 2008 року у формі заяви, доданої до позовної заяви, не містить умов щодо можливості банку здійснювати погашення відсотків за рахунок тіла кредиту, то у банка були відсутні правові підстави для здійснення автоматичного погашення відсотків у сумі 21268,99 грн за рахунок кредитних коштів.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив, у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримала в борг позичальниця), також стягнути заборгованість за простроченими відсотками у розмірі 747,29 грн.
На підтвердження заявлених позовних вимог, банк посилався на ряд доказів, серед яких: анкета-заява від 06 листопада 2008 року, паспорт споживчого кредиту, виписку по рахунку, розрахунки заборгованості, а також витяг з «Умов та Правил надання банківських послуг».
Матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з «Умов та Правил надання банківських послуг» розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ним, підписуючи заяву б/н від 06 листопада 2008 року, а також те, що вказаний документ на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містив умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, а тому колегія суддів не приймає до уваги вказаний документ, як джерело доказу на підтвердження заявлених банком позовних вимог. 
Водночас, колегія суддів враховує і ту обставину, що інформація, викладена у паспорті споживчого кредиту, яка серед іншого містить інформацію про розмір фіксованої процентної ставки на рівні 36% річних підписаного відповідачкою 29 листопада 2021 року є актуальною та зберігає чинність лише до 14 грудня 2021 року, про що зазначено у змісті паспорту споживчого кредиту. 
Висновки суду першої інстанції про те, що в анкеті-заяві від 06 листопада 2008 року відсутня інформація про розмір процентів, апеляційний суд вважає безпідставною, оскільки зі змісту цієї анкети-заяви убачається, що нею визначено сталий розмір процентної ставки за користування кредитом, що становить 3%, тобто 36% річних, відтак колегія суддів вважає, що сторони погодили умови кредитного договору в частині визначення розміру процентів за користування кредитом, про що позичальниця підтвердила власним підписом, що нею не заперечується.
Таким чином, на момент укладення кредитного договору, сторонами досягнуто домовленості щодо дії процентної ставки про кредиту в розмірі 36% на рік, яка як вбачається із наданого банком розрахунку заборгованості була неодноразово змінена, зокрема востаннє з 21 липня 2016 року на 43,2%, з 01 серпня 2020 року на 42%.
Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом України 11 жовтня 2017 року по справі №6-1374цс17 у разі підвищення банком процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. З огляду на наведене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.
Однак, матеріали справи не містять доказів на предмет підтвердження тієї обставини, що банк повідомив позичальницю про зміну (підвищення) розміру процентної ставки, шляхом вручення їй рекомендованого поштового відправлення, який би містив відповідну інформацію, як і не містять матеріали справи доказів про те, що позичальницею прийняті такі умови. 
Наведені вище обставини свідчать про те, що визначений банком розмір заборгованості за процентами за користування кредитом, суперечить тим умовам кредитування, що були досягнуті сторонами у письмовому вигляді, так базова процентна ставка за користування кредитними коштами, погоджена сторонами на рівні 36 % річних, проте із наданого банком розрахунку убачається, що позивачем нараховувалися відсотки у підвищеному розмірі.
Таким чином, банк неправомірно збільшив відсоткову ставку по кредиту в односторонньому порядку, та як наслідок протиправно нараховував проценти за підвищеною відсотковою ставкою, що впливає на загальний розмір заборгованості за простроченими відсотками.
Підсумовуючи викладене вище, колегія суддів встановивши, що розмір загальної заборгованості за кредитним договором, яку банк просить стягнути з позивачки – 10593,78 грн ( 9846,49 грн+747,29 грн) є меншим за сукупний розмір нарахованих виплат, які не були погоджені відповідачкою, унаслідок підписання кредитного договору від 06 листопада 2008 року у формі заяви 21268,99 грн, відтак у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити саме з підстав їх необґрунтованості.
Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позову та стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором б/н від 06 листопада 2008 року у розмірі 10593,78 грн, однак не погоджується з мотивами, з яких виходив суд, ухвалюючи оскаржуване рішення, з підстав викладених вище. 
У відповідності до приписів ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
За положеннями ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та ( або) резолютивної частин.
       З огляду на викладене вище апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване заочне рішення Березівського районного суду Одеської області від 20 березня 2023 року потрібно змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В іншій частині судове рішення залишити без змін. 
Згідно з приписами ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на ту обставину, що рішення суду першої інстанції змінено лише у його мотивувальній частині, тобто за наслідками перегляду справи в апеляційному порядку, позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» залишено без задоволення, то розподіл судових витрат, обумовлених сплатою позивачем судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги не здійснюється.
Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-384 ЦПК України

постановив:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.
Заочне рішення Березівського районного суду Одеської області від 20 березня 2023 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення суду залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.
Повний текст постанови складено 22 березня 2024 року.

Головуючий                                                                        Ю.П. Лозко

               
Судді:                                                                                В.В. Кострицький

                                                                                       Н.В. Стахова