У Х В А Л А 
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
17 квітня 2024 року                                                                      
м. Київ
 
справа №508/353/16-к
провадження № 51-3149ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду (далі - Суд):
 
головуюча                                       ОСОБА_1 ,
судді:                                                ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
 
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 06 березня 2024 року,
 
встановив:
 
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 24 червня 2021 року відмовлено у відкритті провадження за заявою засудженого ОСОБА_5 про перегляд ухвали Апеляційного суду Одеської області від 15 березня 
2010 року за нововиявленими обставинами.
Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 06 березня 2024 року апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5 залишено без задоволення, а ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 24 червня 2021 року -  без зміни.
Захисник ОСОБА_4 звернувся до Суду з касаційною скаргою, в якій виклав вимогу про скасування вказаного судового рішення та призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону. 
Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, долучені до неї копії судових рішень, дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі 
п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) з огляду на таке.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК Українисуд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до статті 459 КПКУкраїни судові рішення, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими обставинами, якими є: штучне створення або підроблення доказів, неправильність перекладу висновку і пояснень експерта, завідомо неправдиві показання свідка, потерпілого, підозрюваного, обвинуваченого, на яких ґрунтується вирок; скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення вироку чи постановлення ухвали, що належить переглянути; інші обставини, які не були відомі суду на час судового розгляду при ухваленні судового рішення і які самі по собі або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироку чи ухвали, що належить переглянути.
Згідно з пунктами 4, 5 ч. 2 ст. 462 КПК України у заяві про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами зазначаються обставини, що могли вплинути на судове рішення, але не були відомі та не могли бути відомі суду та особі, яка звертається із заявою, під час судового розгляду; обґрунтування з посиланням на обставини, що підтверджують наявність нововиявлених обставин, та зміст вимог особи, яка подає заяву до суду.
Таким чином, системне тлумачення положень кримінального процесуального законодавства вказує на те, що перегляд судових рішень, які набрали законної сили, за нововиявленими обставинами є екстраординарною процедурою перегляду судових рішень у виняткових випадках, коли після завершення розгляду кримінальної справи в звичайному порядку (в судах першої, апеляційної і касаційної інстанцій) виявлені обставини, які мають такі ознаки: вони існували на момент ухвалення відповідних судових рішень, але не були відомі та не могли бути відомі суду та особі, яка звертається із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами, під час судового розгляду; вони мають істотне значення, оскільки самі по собі або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироку чи ухвали, що належить переглянути.
Необхідним при цьому є дотримання принципу юридичної визначеності, про що неодноразово наголошував у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, зокрема у справах «Желтяков проти України» (заява № 4994/04, пункт 43) та «Рябих проти Росії», заява № 52854/39, пункт 52). Вказаний принцип вимагає не ставити під сумнів остаточне судове рішення, передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного й обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру.
 
Процедура перегляду судових рішень за нововиявленим обставинами за своєю правовою природою не є повторним розглядом справи по суті, повторною апеляцією чи касацією, вона не передбачає нового встановлення фактичних обставин кримінального провадження та усунення суперечностей у доказах. У цьому випадку суд лише перевіряє наявність передбачених у ч. 2 ст. 459 КПК України обставин, на які учасники судового провадження посилаються як на нововиявлені, та надає оцінку тому, чи могли вказані обставини, що не були відомі суду на час розгляду справи, вплинути на правильність рішення суду, яке належить переглянути.
За правовим висновком, викладеним у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у справі № 522/14170/17 (провадження №51-1836кмо19), вирішення судом питання про відкриття провадження означає, що питання стосується того, чи є підстави для відкриття провадження, тобто таке формулювання дає судді повноваження як відкрити, так і відмовити у відкритті провадження, і вирішення цього питання залежить від наявності або відсутності підстав для відкриття провадження.
Як убачається з оскаржуваного судового рішення,  ОСОБА_5 засуджений Одеським обласним судом 05 липня 2001 року за п.п. «б», «з» ст. 93, ст. 17, 
п.п. «б», «ж», «з» ст. 93, ч. 3 ст. 140, ч. 2 ст. 143, ч. 3 ст. 141 КК України, на підставі ст. 42 цього ж Кодексу, до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного його майна, з відбуванням у колонії суворого режиму.
Ухвалою Верховного Суду України від 13 грудня 2001 року, вирок Одеського обласного суду від 05 липня 2001 року, стосовно ОСОБА_5 , приведений у відповідність з КК України від 05 квітня 2001 року, та, із зазначеного вироку, виключено рішення суду про визнання вказаного засудженого особливо небезпечним рецидивістом, дії останнього перекваліфіковані з ч. 2 ст. 143 КК України на ч. 2 ст. 190 КК України (в редакції від 05.04.2001 р.), за яким остаточно й за сукупністю злочинів визначено основне покарання призначене судом - довічне позбавлення волі.
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 15 березня 2010 року, в порядку ст. 409 КПК України (в редакції 1960 року), скаргу засудженого про перерахування строку відбуття ним покарання - залишено без задоволення.
Засуджений ОСОБА_5 звернувся до місцевого суду в порядку ст. 459 КПК України із заявою про перегляд ухвали Апеляційного суду Одеської області від 15 березня 2010 року за нововиявленими обставинами. У своїй заяві ОСОБА_5 вважав нововиявленими ті обставини, що протокол огляду місця події від 22 грудня 2000 року складено з порушеннями норм КПК України 
(в редакції 1960 року) та ним подавались зауваження на протокол судового засідання.
Суд першої інстанції проаналізувавши доводи, зазначені у заяві засудженого, дослідивши матеріали провадження, дав доводам засудженого належну оцінку та дійшов висновку про те, що нововиявлених обставин, передбачених ст. 459 КПК України, у заяві не наведено, а обставини, на які посилається 
ОСОБА_5 перевірялися та їм була надана відповідна оцінка Одеським обласним судом - при ухваленні вироку від 05 липня 2001 року, Верховним Судом України - при постановленні ухвали від 13 грудня 2001 року та Апеляційним судом Одеської області - при постановленні ухвали від 15 березня 2010 року.При цьому місцевий суд навів достатні мотиви на обґрунтування прийнятого рішення.
Під час розгляду апеляційної скарги засудженого на вказане судове рішення, суд апеляційної інстанції перевірив усі посилання й доводи засудженого, наведені в його апеляційній скарзі та, не встановивши підстав для скасування або зміни ухвали місцевого суду, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, вказавши належні аргументи й підстави для прийняття такого рішення.
Суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку, що обставини, на які покликається засуджений у заяві, не є нововиявленими обставинами в розумінні вимог ст. 459 КПК України. З таким висновком погоджується й Верховний Суд.
З огляду на викладене, істотних порушень вимог процесуального закону, допущених судами першої та апеляційної інстанцій під час розгляду заяви засудженого про перегляд за нововиявленими обставинами ухвали Апеляційного суду Одеської області від 15 березня 2010 року, Суд не вбачає.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи наведене, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Верховний Суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 06 березня 2024 року.
 
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.
 
Судді:

 
ОСОБА_1                                    ОСОБА_2                                      ОСОБА_3