ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
22 травня 2024 року
м. Київ
справа № 369/6975/21
провадження № 61-1703св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,                 Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рогач Вадим Вікторович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук Сергій Павлович, приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Грицюк Поліна Володимирівна, Товариство з обмеженою відповідальністю «УКРГАЗ»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 червня 2023 року в складі судді Ковальчук Л. М., постанову Київського апеляційного суду від 13 грудня 2023 року та додаткову постанову цього ж суду від 17 січня 2024 року в складі колегії суддів: Невідомої Т. О., Нежури В. А., Верланова С. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У травні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» (далі - ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рогач В. В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук С. П., приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Грицюк П. В., Товариство з обмеженою відповідальністю «УКРГАЗ» (далі -                          ТОВ «УКРГАЗ»), про визнання договору дарування та договорів купівлі-продажу недійсними.
 
Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до результатів відкритих торгів, оформлених протоколом електронних торгів від 22 травня 2020 року, 05 серпня 2020 року між публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ КБ «Надра», банк) та ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» був укладений договір про відступлення прав вимоги за кредитним договором та договором застави цінних паперів від 19 серпня 2008 року, укладеними між ОСОБА_1 та                ВАТ КБ «Надра».
30 вересня 2020 року між ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» та ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» був укладений договір про відступлення прав вимоги, за умовами якого останнє набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів за вказаними договорами від 19 серпня 2008 року.
З інформаційної довідки з Державного реєстру прав на нерухоме майно позивачу стало відомо, що 18 вересня 2014 року ОСОБА_1 , отримавши свідоцтво про право власності, зареєстрував за собою квартиру АДРЕСА_1 , і у цей же день за договором дарування відчужив її ОСОБА_2 . На підставі договору купівлі-продажу від 05 лютого 2015 року ОСОБА_2 відчужила вказану квартиру ОСОБА_3 , а останній за договором купівлі-продажу від 29 грудня 2016 року продав її ОСОБА_5 .
Водночас рішенням Апеляційного суду м. Києва від 11 березня 2014 року в справі № 22-ц/796/3130/2014 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ВАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором від 19 серпня 2008 року у розмірі                                1 531 425,30 грн, що на переконання позивача дає підстави вважати, що відповідач, усвідомлюючи, що на його майно буде звернуто стягнення, навмисно порушив вимоги кредитного договору та відчужив вказану квартиру з метою ухилення від виконання боргових зобов`язань.
З урахуванням зазначеного позивач просив суд:
 
-        визнати недійсним договір дарування від 18 вересня 2014 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Гнідюк О. Б., зареєстрований в реєстрі за № 1671 (номер запису про право власності 7046369); скасувати у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис щодо права власності про проведену державну реєстрацію права власності 18 вересня 2014 року за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 , та припинити право власності за ОСОБА_2 на цю квартиру;
-        визнати недійсним договір купівлі-продажу від 05 лютого 2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Ковальчук С. П., зареєстрований в реєстрі за номером 714 (номер запису про право власності 8627355); скасувати у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності про проведену державну реєстрацію права власності 05 лютого 2015 року за ОСОБА_3 на вказану квартиру та припинити його право власності за ОСОБА_3 на цю квартиру;
-        визнати недійсним договір купівлі-продажу від 29 грудня 2016 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Грицюк П. В., зареєстрований в реєстрі за номером 4079 (номер запису про право власності 18398660); скасувати у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності про проведену державну реєстрацію права власності 29 грудня 2016 року за ОСОБА_4 на вказану квартиру та припинити право власності за ОСОБА_4 на цю квартиру.
 
Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень
 
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 червня 2023 рокуу задоволенні позову ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий суд керувався тим, що позивач не надав суду жодного належного, допустимого та достовірного доказу на підтвердження того, що укладення оскаржуваних договорів не відповідало дійсній волі їх сторін, а також, що вказані правочини вчинялися під впливом обману з боку відповідачів. Суд також вказав про безпідставність доводів позивача щодо фіктивного характеру оскаржуваних правочинів.
Постановою Київського апеляційного суду від 13 грудня 2023 рокузміненорішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 червня 2023 року, викладено мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.
 
Урахувавши, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 11 березня 2014 року в справі № 22-ц/796/3130/2014 стягнуто з ОСОБА_1 на користь                                 ВАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором від 19 серпня 2008 року, суд дійшов висновку, що відповідач, усвідомлюючи, що на його майно буде звернуто стягнення, відчужив спірне нерухоме майно з метою ухилення від виконання боргових зобов`язань. Водночас суд вказав про ознаки фраудаторності оскаржуваних правочинів, вчинених на шкоду кредитору.Крім того, суд звернув увагу на те, що обставини зміни адреси спірного об'єкта нерухомості не звільняли боржника від обов`язку передати збудовану за кредитні кошти квартиру в іпотеку кредитору.
 
Вказавши про обґрунтованість позовних вимог, суд апеляційної інстанції надав правову оцінку заяві відповідача про застосування позовної давності, зазначивши, що про порушення свого права кредитор міг довідатись ще у 2014 році, тобто після укладення оскаржуваного договору дарування, а з даним позовом кредитор звернувся до суду більше ніж через 7 років з цього часу, що свідчить про порушення ним вказаного строку та наявність правових підстав для відмови у позові. Крім того, суд звернув увагу на положення кредитного договорувід 19 серпня 2008 року, умовами якого передбачено право кредитора проводити перевірку цільового використання кредиту, зокрема шляхом перевірки стану спірного нерухомого майна,.
Водночас суд урахував і те, що позивач, окрім посилань на про перехід права вимоги у 2020 році (що на переконання суду не змінює обрахунок строку позовної давності), інших обґрунтованих заперечень на заяву відповідача щодо застосування строку позовної давності суду не навів.
 
Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 17 січня 2024 року стягнуто з ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» на користь ОСОБА_4  25 500,00 грн в рахунок компенсації судових витрат, понесених на правничу допомогу.
 
Визначаючи сукупний розмір зазначених витрат на правничу допомогу, який підлягає відшкодуванню позивачем, з огляду на критерій їх дійсності та необхідності, суд дійшов висновку, що витрати на ознайомлення з матеріалами справи та підготовка до складання відзиву не можуть бути враховані при розподілі судових витрат, понесених стороною, оскільки фактично охоплюються змістом наданої послуги зі складання відзиву на апеляційну скаргу. За наведених обставин суд дійшов висновку про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають стягненню з позивача на користь відповідачки, з 38 500 грн до 25 500 грн.
 
Короткий зміст вимог касаційних скарг та аргументи учасників справи
 
У січні 2024 року ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області                           від 07 червня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 грудня                        2023 року, у якій просить їх скасувати та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі.
 
Підставою касаційного оскарження ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Верховного Суду: від 22 травня 2023 року в справі                        № 936/721/21, від 05 січня 2024 року в справі № 761/40240/21, від 25 квітня                      2022 року в справі № 138/28/20, від 28 листопада 2018 року в справі                                                   № 504/2864/13-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
В обґрунтування доводів касаційної скарги заявник вказав, що суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що оскаржуваний договір дарування квартири укладений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, а тому є фраудаторним, проте неправильно вирішив заяву відповідача про застосування позовної давності. Так, суд не врахував, що про порушення свого права позивач дізнався після укладення договору про відступлення прав вимоги від 30 вересня 2020 року із витребуваної ним у листопаді 2020 року інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас матеріали справи не містять, а відповідач не довів, що позивач міг довідатися раніше про порушення свого права.
 
У лютому 2024 року ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на додаткову постанову Київського апеляційного суду                       від 17 січня 2024 року, у якій просить її скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення.
 
Підставами касаційного оскарження ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Верховного Суду: від 08 вересня 2021 року в справі  № 206/6537/19, від 24 жовтня 2019 року справа № 905/1795/18, від 08 квітня                   2020 року в справі № 922/2685/19, від 13 лютого 2019 року в справі № 756/2114/17,              від 09 жовтня 2020 року в справі № 509/5043/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), а також відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах щодо застосування пункту 1 частини третьої статті 141 ЦПК України (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Касаційна скарга мотивована тим, що інформація, яка міститься у договорі про надання правової допомоги, додатковій угоді до цього договору, акті виконаних робіт не містить ні опису виконаних адвокатом робіт, ні витрат часу, необхідного для надання цієї допомоги. За таких обставин позивач був позбавлений можливості перевірити обґрунтованість заявленого розміру витрат на правову допомогу, який на його переконання є завищеним, із фактично наданими адвокатом послугами. Крім того, частково задовольнивши апеляційну скаргу відповідача, суд апеляційної інстанції помилково поклав усі витрати на позивача.
 
У квітні 2024 року ОСОБА_4 подала відзив на касаційні скарги, мотивований незгодою із їх доводами та законністю й обґрунтованістю оскаржуваних судових рішень.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 18 березня 2024 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
Ухвалою Верховного Суду від  09 травня 2024 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
19 серпня 2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра» на строк 20 років було укладено кредитний договір № 136/П/84/2008-980 на суму 979 267,92 грн.
 
Відповідно до пункту 1.2 кредитного договору цільовим призначенням кредиту є придбання цінних паперів (дисконтних облігацій) згідно із договором купівлі-продажу цінних паперів  № Б-609/81-06-2/2008/001 від 18 серпня 2008 року, що укладений між позичальником та продавцем цінних паперів ТОВ «УКРГАЗ», з подальшим їх обміном на об`єкт нерухомості - квартиру за адресою: АДРЕСА_3 .
 
Як передбачено підпунктами 2.1.1., 2.1.2., 2.1.3. пункту 2.1. кредитного договору в якості забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати процентів, інших платежів передбачених цим договором, а також можливих штрафних санкцій, позичальник укладає з банком у зазначені строки наступні договори:
- в день укладення кредитного договору, договір застави майнових прав по договору купівлі-продажу цінних паперів №Б609/81-06-2/2008/001 від 18 серпня 2008 року, за умовами якого позичальник передає банку в заставу майнові права, оціночною вартістю 1 119 611,50 грн.
 
- в день укладення кредитного договору, договір застави майнових прав, право вимоги на які належить позичальнику на підставі проспекту емісії цінних паперів, факту перерахуванню облігацій на рахунок ТОВ «Укргаз», з метою їх погашення, що підтверджується відповідною випискою про обіг рахунку, відкритому у цінних паперах заставодавцю, та договору про резервування/бронювання приміщення;
 
- в день зарахування цінних паперів на рахунок в цінних паперах позичальника, відкритий у ВАТ КБ «Надра», як зберігача, договір застави цінних паперів, за умовами якого позичальник передає банку в заставу цінні папери (облігації), придбані на підставі договору купівлі-продажу цінних паперів №Б609/81-06-2/2008/001 від 18 серпня 2008 року.
 
- протягом 3-х робочих днів, з моменту повідомлення позичальника про факт реєстрації прав власності на нерухоме майно, у порядку передбаченому законодавством, діючому на момент реєстрації, але не пізніше 30 днів з моменту здійснення операції по списанню цінних паперів, зазначених у пункті 1.2. цього договору, з рахунку, відкритому у ВАТ КБ «Надра», з метою погашення цінних паперів в обмін на документ, що підтверджує право власності позичальника на нерухоме майно, нотаріально оформлений договір іпотеки нерухомості, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 188,17 кв. м, яка складається з 2 кімнат на 4-му поверсі.
 
Як визначено підпунктом 4.3.5. пункту 4.3. кредитного договору позичальник зобов'язанийпротягом 3 робочихднів з моменту реєстрації прав власності на нерухоме майно укласти з банком договір, передбачений пунктом 2.1.3. цього договору, тобто нотаріально оформлений договір іпотеки нерухомості.
 
19 серпня 2008 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 укладеного договір застави майнових прав на передачу квартири у власність.
 
Відповідно до рішення Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області «Про присвоєння адреси об`єктам житлового масиву ТОВ «Укргаз» в АДРЕСА_5 від 18 січня 2008 року новоствореному будинку, в якому розташована спірна квартира, було присвоєно нову адресу, а саме: АДРЕСА_6 .
 
Отримавши свідоцтво про право власності, ОСОБА_1 18 вересня                       2014 року зареєстрував за собою квартиру АДРЕСА_1 . (нова адреса).
 
18 вересня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено нотаріально посвідчений договір дарування спірної квартири.
 
05 лютого 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу вказаної квартири.
 
За нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 29 грудня 2016 року ОСОБА_3 відчужив ОСОБА_5 спірну квартиру.
 
05 серпня 2020 року відповідно до результатів відкритих торгів, оформлених протоколом електронних торгів № UA-EA-2020-05-12-000017-b від 22 травня                        2020 року, між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» був укладений договір № GL48N718070_blank про відступлення прав вимоги.
 
За умовами даного договору ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів зокрема за кредитним договором (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень тощо) № 136/П/84/2008-980 від 19 серпня 2008 року та договором застави цінних паперів № 21 ДМП від 19 серпня 2008 року, укладеними між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра».
 
30 вересня 2020 року між ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» та ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» був укладений договір № GL48N718070_blank_01 про відступлення прав вимоги.
 
За умовами даного договору ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів, зокрема, за кредитним договором (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень тощо) № 136/П/84/2008-980 від 19 серпня 2008 року та договором застави цінних паперів № 21 ДМП від 19 серпня 2008 року, укладеними між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра».
 
ОСОБА_4 подала заяву про застосування наслідків пропуску позовної давності (а. с. 178-180, т.1).
 
Мотивувальна частина 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з положеннями пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Оскільки постановою Київського апеляційного суду від 13 грудня 2023 року змінено рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області                             від 07 червня 2023 року, тому законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції не переглядається судом касаційної інстанції.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Цим вимогам оскаржувані судові рішення відповідають з таких підстав.
 
При вирішенні цієї справи суд апеляційної інстанції кваліфікував оскаржуваний договір дарування спірної квартири як фраудаторний правочин, оскільки оскаржуваний договір дарування укладений після ухвалення судового рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ КБ «Надра» заборгованості за кредитним договором від 19 серпня 2008 року, та дійшов висновку про недійсність правочинів, укладених щодо спірної квартири у подальшому.
 
Касаційна скарга ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» не містить доводів щодо вказаних висновків судів, а тому з огляду на положення статті 400 ЦПК України законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень не переглядається судом касаційної інстанції у зазначеній частині.
 
У справі, що переглядається, суд апеляційної інстанції підставою для відмови у задоволенні позовних вимог зазначив обставини пропуску позивачем ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» позовної давності, а також факт подання відповідачкою ОСОБА_4 заяви про застосування наслідків пропуску вказаного строку.
 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на таке.
 
Згідно з статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
 
Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.
 
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
 
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», наведених у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
 
Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого положеннями ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.
 
За змістом частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
 
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
 
Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ,                                                          від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ,                        від 29 січня 2013 року).
 
У серпні 2021 року відповідач ОСОБА_4 подала заяву про застосування позовної давності.
 
Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно із статтею 262 ЦК України заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.
 
При вирішенні заяви відповідача про застосування позовної давності суд апеляційної інстанції підставно керувався тим, що про порушення свого права кредитор міг довідатись ще у 2014 році, тобто після укладення оскаржуваного договору дарування, а з даним позовом правонаступник кредитора звернувся до суду більше ніж через 7 років з цього часу, що свідчить про порушення ним вказаного строку та наявність правових підстав для відмови у позові. 
 
Крім того, суд апеляційної інстанції підставно звернув увагу на положення кредитного договору від 19 серпня 2008 року, умовами якого передбачено право кредитора проводити перевірку цільового використання кредиту, зокрема шляхом перевірки стану спірного нерухомого майна. 
 
Водночас суд правильно урахував і те, що позивач, окрім посилань на про перехід права вимоги у 2020 році, інших обґрунтованих заперечень на заяву відповідача щодо застосування строку позовної давності суду не навів. Разом із тим суд апеляційної інстанції підставно вказав на те, що заміна кредитора у зобов`язанні з ПАТ КБ «Надра» на ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп», а згодом і наТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності (стаття 262 ЦК України).
 
Таким чином, оскільки ВАТ КБ «Надра» як первісний кредитор дізналося про порушення свого права після відчуження відповідачем ОСОБА_1 спірного нерухомого майна у 2014 році, а позивач ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» як правонаступник кредитора завернувся до суду із цим позовом у травні 2021 року, тобто поза межами позовної давності, про застосування якої підставно заявила відповідач, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку із спливом позовної давності.
 
Отже, аргументи касаційної скарги про порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на обставинах і матеріалах справи.
 
Інші доводи касаційної скарги спрямовані на доведення необхідності переоцінити докази у тому контексті, який на думку заявника, свідчить про безпідставність вимог заяви про застосування позовної давності, тобто стосуються переоцінки доказів, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
У справі, що розглядається, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли при кваліфікації спірних відносин. Наявність у скаржника іншої точки зору на встановлені судом обставини не спростовує законності та обґрунтованості ухваленого судом апеляційної інстанції судового рішення та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь позивача.
 
Колегія суддів вважає безпідставними посилання заявника на неврахування судами висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановахВерховного Суду: від 22 травня 2023 року в справі № 936/721/21, від 05 січня                  2024 року в справі № 761/40240/21, від 25 квітня 2022 року в справі № 138/28/20, від 28 листопада 2018 року в справі № 504/2864/13-ц, оскільки встановлені фактичні обставини у вищенаведених справах відрізняються від встановлених обставин у справі, яка переглядається.
 
Щодо доводів касаційної скарги на додаткову постанову суду
 
Згідно з положеннями частин першої-п`ятої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
 
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
 
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
 
Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого                    2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).
 
Крім того, у постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі                                           № 750/2055/20 (провадження № 61-16723 св 20) вказано, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.
 
У касаційній скарзі ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» зазначено про те, що розмір заявлених відповідачкою ОСОБА_4 та стягнутих судом витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді апеляційної інстанції, є неспівмірним зі складністю цієї справи, наданими адвокатом послугами, витраченим ним часом та не відповідає реальності таких витрат, розумності їх розміру.
 
Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції інтереси відповідачки ОСОБА_4 представляв адвокат Кучерявий Д. В. на підставі договору про надання правничої допомоги від 20 липня 2021 року.
 
Адвокат Кучерявий Д. В. у відзиві на апеляційну скаргу,  зазначивши орієнтовний розмір судових витрат в розмірі 50 000 грн, тим самим, зробив відповідну заяву про те, що докази на підтвердження понесення ним судових витрат на правову допомогу будуть надані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.
 
До заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвокат Кучерявий Д. В. долучив копію додаткової угоди № 2 від 23 червня 2023 року до договору про надання правової допомоги № б/н від 20 липня 2021 року, копію акту № 2 про надання правової допомоги від 13 грудня 2023 року з детальним описом наданих робіт, який підтверджує отримання послуг ОСОБА_4 на суму                       38 500 грн.
 
Верховний Суд у постанові від 28 вересня 2022 року у справі № 534/14/20 (провадження № 61-6638св22) зазначив, «…надані адвокатом своїй клієнтці такі послуги, як: опрацювання законодавчої бази, що регулює спірні відносини, вивчення відповідної судової практики, визначення правової позиції у справі; складання клопотань про долучення до матеріалів справи письмових доказів; складання вступного слова не є тими послугами, які є необхідними, а тому такі послуги не можуть бути враховані при розподілі судових витрат, понесених стороною…».
 
З урахуванням вказаного правового висновку, на який підставно послався апеляційний суд, обґрунтувань заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу та доданих до неї документів, а також відсутності заперечень з боку позивача проти задоволення відповідної заяви, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення заяви представника ОСОБА_4 - адвоката Кучерявого Д. В., та стягнення з позивача на користь ОСОБА_4 25 500,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, що відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони та часу, витраченого адвокатом на надання правової допомоги.
 
Аргументи касаційної скарги про те, що частково задовольнивши апеляційну скаргу відповідача, суд апеляційної інстанції помилково поклав усі витрати на позивача, колегія суддів відхиляє з огляду на положення частин першої та другої статті 141 ЦПК України, якими урегульований порядок пропорційного розподілу судових витрат у залежності від розгляду судом саме позовних вимог, а не вимог апеляційної скарги як помилково вважає позивач.
 
Надаючи оцінку доводам касаційної скарги про те, що позивач був позбавлений можливості перевірити обґрунтованість заявленого розміру витрат на правову допомогу, який на його переконання є завищеним, із фактично наданими адвокатом послугами, оскільки інформація, яка міститься у договорі про надання правової допомоги, додатковій угоді до цього договору, акті виконаних робіт не містить ні опису виконаних адвокатом робіт, ні витрат часу, необхідного для надання цієї допомоги, колегія суддів зазначає про таке.
 
У постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження                     № 12-14гс22) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, викладеного в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду                  від 23 листопада 2020 року у справі № 638/7748/18, про те, що інформація, яка міститься в акті приймання правничої допомоги, зокрема перелік наданих послуг та фіксований розмір гонорару, не може вважатися тим розрахунком (детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат часу по кожному з видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
 
Велика Палата Верховного Суду зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи, чи були вони фактично понесені, та оцінювати їх необхідність.
 
Щодо змісту детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат.
 
Саме лише незазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у разі домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару).
 
Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися із суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару.
 
Крім того, колегія суддів зауважує, що правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду: від 08 вересня 2021 року в справі  № 206/6537/19, від 24 жовтня 2019 року справа № 905/1795/18, від 08 квітня 2020 року в справі № 922/2685/19, від 13 лютого 2019 року в справі  № 756/2114/17, від 09 жовтня 2020 року в справі № 509/5043/17, на які посилається заявник у касаційній скарзі, не суперечать висновкам суду, зробленим у цій справі.
 
Верховний Суд також зазначає, що доводи касаційної скарги щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, зводяться до незгоди заявника із оскаржуваним судовим рішенням, установленими судом обставинами справи та до необхідності переоцінки доказів, яким вже надана оцінка судами попередніх інстанцій.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ,                     від 10 лютого 2010 року).
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків суду обставинам справи, а доводи касаційних скарг цих висновків не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 410, 415-419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційні скарги касаційні скарги товариства з обмеженою відповідальністю «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» залишити без задоволення.
Постанову Київського апеляційного суду від 13 грудня 2023 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 17 січня 2024 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді: | Є. В. Синельников   О. В. Білоконь   О. М. Осіян   Н. Ю. Сакара   В. В. Шипович