ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.04.2024 року          м.Дніпро         Справа №  904/6023/19 (904/1032/23)
Центральний  апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого  судді:  Мороза В.Ф. - доповідач,
суддів: Коваль Л.А., Чередка А.Є.
секретар судового засідання Саланжій Т.Ю.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Український трубний завод" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28.07.2023 (суддя Камша Н.М.) 

у справі № 904/6023/19 (904/1032/23)  
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Нікопольський завод сталевих труб "ЮТІСТ"
до відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю "Український трубний завод"
відповідача-2:  ОСОБА_1 
про визнання недійсними правочинів та стягнення грошових коштів

ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю "Нікопольський завод сталевих труб "ЮТІСТ" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Український трубний завод", ОСОБА_1 , в якому просило:
- визнати недійсним договір позики N 0212/19ФП від 02 грудня 2019 року з додатковою
угодою N 1 від 06 грудня 2019 року, за якими Товариство з обмеженою відповідальністю "Нікопольський завод сталевих труб "ЮТІСТ" передає 6 000 000 грн. у позику Товариству з обмеженою відповідальністю "Український трубний завод";
- зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю "Український трубний завод" повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Нікопольський завод сталевих труб "ЮТІСТ" 5 970 550,00 грн. банківський рахунок, відкритий в АТ "ПУМБ" за номером НОМЕР_1 ;
- визнати недійсним договір №01-1093 від 14 лютого 2020 року, укладений між Товариством  з обмеженою відповідальністю "Нікопольський завод сталевих труб "ЮТІСТ", Товариством з обмеженою відповідальністю "Український трубний завод" та гр. ОСОБА_1 про переведення 5 970 550,00 грн. боргу;
- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Український трубний завод"  та гр. ОСОБА_1 на користь арбітражного керуючого (ліквідатора) Сластнікової Ганни Олександрівни, що діє в інтересах позивача, Товариства з обмеженою   відповідальністю "Нікопольський завод сталевих труб "ЮТІСТ", належним чином  підтверджені   витрати  на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 30 000,00 грн;
- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Український трубний завод" та гр. ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Нікопольський завод сталевих труб "ЮТІСТ" сплачений судовий збір в розмірі 5 300 грн. та на користь арбітражного керуючого (ліквідатора) Сластнікової Ганни Олександрівни, що діє в інтересах позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Нікопольський завод сталевих труб "ЮТІСТ" в розмірі 1 410 грн. 
В подальшому позовні вимоги уточнювались.
Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 28.07.2023 у справі №904/6023/19 (904/1032/23) позов задоволено. 
Визнано недійсним договір позики від 02.12.2019 №0212/19ФП, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Нікопольський завод сталевих труб «ЮТІСТ» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Український трубний завод» про передачу в позику 5 970 550 грн.
Визнано недійсним договір від 14.02.2020 №01-1093, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю  «Нікопольський завод сталевих труб  «ЮТІСТ», Товариством з обмеженою відповідальністю «Український трубний завод» та гр. ОСОБА_1  про переведення 5 970 550 грн. боргу;
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю  «Український трубний завод» на користь  Товариства з обмеженою відповідальністю «Нікопольський завод сталевих труб «ЮТІСТ» 5 970 550 грн. коштів, отриманих у вигляді позики, витрати у справі у сумі 2 684 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Нікопольський завод сталевих труб «ЮТІСТ» витрати у справі у сумі 2 684 грн. 
Не погодившись з вказаним рішенням Товариством з обмеженою відповідальністю "Український трубний завод" подано апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати рішення господарського суду Дніпропетровської області від 28.07.2023 у справі № 904/6023/19 (904/1032/23) та прийняте нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказує на те, що оскаржуване рішення прийнято при неправильному застосуванні норм матеріального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що:
- ТОВ «УТЗ» належним чином виконало свої зобов`язання за цими договорами, більш того укладення цих договорів не призвело до погіршення майнового стану боржника, не призвело до його неплатоспроможності;
- Позивачем після укладення договору позики №0212/19ФП від 02.12.2019 року було здійснено певні дії, які підтверджують подальше схвалення вищевказаної угоди, зокрема, після укладення договору позики, позивач перерахував суму позики на розрахунковий рахунок ТОВ «УТЗ», відобразив суму наданої позики в складі активів (строка 1155) в фінансовій звітності товариства за 2019 рік;
- зважаючи на те, що грошові кошти були повернуті позичальником ОСОБА_1 , яка їх отримала за визнаними недійсними угодами та є стороною правочину, то і стягнення коштів з ТОВ «Український трубний завод» не є правомірним та законним.
Процесуальний хід розгляду справи відображений у відповідних ухвалах Центрального апеляційного господарського суду. 
Хронологія надходження інших процесуальних документів до суду.
Від учасників справи відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
Згідно ч. 3 ст. 263 ГПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 
В судовому засіданні 18.04.2024 приймали участь арбітражний керуючий ліквідатор ТОВ «НЗСТ «ЮТІСТ» Вербицький О.В. в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду та представник ТОВ "Український трубний завод" (апелянт) в залі суду. Інші учасники справи, у судове засідання не з`явилися, явку уповноважених представників не забезпечили, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. 
Колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У рішеннях від 28.10.1998 у справі «Осман проти Сполученого королівства» та від 19.06.2001 у справі «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі.
У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах "Ryabykh v.Russia" від 24.07.2003, "Svitlana Naumenko v. Ukraine" від 09.11.2014 зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 згаданої Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України", рішення ЄСПЛ від 27.04.2000 у справі "Фрідлендер проти Франції").
«Розумність» строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі «G. B. проти Франції»), тощо. Отже, поняття «розумний строк» є оціночним, суб`єктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.
Точкою відліку часу розгляду справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.
Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").
Отже, при здійсненні правосуддя судом мають враховуватися не тільки процесуальні строки, визначені ГПК України, а й рішення ЄСПЛ, як джерела права, зокрема, в частині необхідності забезпечення судового розгляду впродовж розумного строку.
Відповідно до ч. 1 ст. 12-1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України.
Згідно ч. 2 ст. 12-1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.
Відтак, органи судової влади здійснюють правосуддя навіть в умовах воєнного стану.
Відповідно до ч. 3 ст. 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов`язковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Згідно ч. 1 ст. 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Суд звертає увагу на висновки Європейського суду з прав людини, викладені у рішенні від 07.07.1989 у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії", відповідно до якого заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті власних інтересів (рішення Європейського суду з прав людини від 04.10.2001 у справі "Тойшлер проти Германії" (Тeuschler v. Germany).
Тобто сторона повинна демонструвати зацікавленість у найшвидшому вирішенні її питання судом, брати участь на всіх етапах розгляду, що безпосередньо стосуються її, для чого має утримуватись від дій, що можуть безпідставно затягувати судовий процес, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. 
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28.10.2021 у справі № 11-250сап21 акцентувала увагу на тому, що ЄСПЛ неодноразово висловлював позицію, згідно з якою відкладення розгляду справи має бути з об`єктивних причин і не суперечити дотриманню розгляду справи у розумні строки. Так, у рішенні у справі «Цихановський проти України»  (Tsykhanovsky v. Ukraine) ЄСПЛ зазначив, що саме національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Суд нагадує, що він зазвичай визнає порушення пункту 1 статті 6 Конвенції у справах, які порушують питання, подібні до тих, що порушуються у цій справі. Аналогічну позицію висловлено у рішеннях ЄСПЛ «Смірнова проти України» (Smirnov v. Ukraine, Application N 36655/02), «Карнаушенко проти України» (Karnaushenko v. Ukraine, Application N 23853/02).
Як відзначив Верховний Суд у постановах від 12.03.2019 у справі № 910/12842/17, від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18, від 07.07.2022 у справі № 918/539/16 відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Таким чином, згідно усталеної судової практики та позиції ЄСПЛ відкладення розгляду справи можливе з об`єктивних причин, як-то неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні чи недостатність матеріалів для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення. 
Пунктом 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки. 
Частиною 12 ст. 270 ГПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Зважаючи на те, що явка  учасників справи обов`язковою не визнавалась та враховуючи межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції, а саме, що суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 269 ГПК України), а також те, що розгляд справи вже відкладався, колегія суддів не вбачає наявність правових та фактичних підстав для відкладення розгляду справи та продовжує розгляд справи. 
Враховуючи положення ст. 7, 13, 14, 42-46 ГПК України, зокрема, щодо того, що учасники справи мають рівні права, якими вони повинні користуватися добросовісно, та несуть ризик настання тих чи інших наслідків, зумовлених невчиненням ними процесуальних дій, з урахуванням того, що суд не визнавав обов`язковою явку учасників справи, а в матеріалах справи містяться докази їх повідомлення про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, приймаючи до уваги необхідність дотримання розумних строків розгляду справи, обставини сприяння судом у наданні учасникам судового процесу достатнього часу для належної підготовки своєї позиції та викладення її в поданих процесуальних документах, а також в забезпеченні участі в судових засіданнях, в тому числі в режимі відеоконференції, і цими правами вони розпоряджаються на власний розсуд, констатуючи достатність матеріалів для апеляційного перегляду справи, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами та без участі представників нез`явившихся учасників справи.
Судом апеляційної інстанції було здійснено всі необхідні дії, що сприяли в реалізації учасниками справи принципу змагальності та диспозитивності.
Представник апелянта (відповідача-1) просив суд апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове судове рішення – про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Ліквідатор ТОВ «НЗСТ «ЮТІСТ» залишив вирішення питання щодо апеляційної скарги на розсуд суду.
Апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення присутніх учасників справи, їх представників, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши повноту та об`єктивність встановлених обставин та висновки місцевого господарського суду, перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, 02.12.2019 ТОВ «НЗСТ «ЮТІСТ» уклало договір позики №0112/19ПФ, за яким ТОВ «НЗСТ «ЮТІСТ», як кредитор, взяв на себе зобов`язання передати у позику ТОВ «Український трубний завод» (далі – ТОВ «УТЗ», відповідач-1) 6 000 000 грн. з нарахуванням 16 % річних. 
Позивач перерахував кошти ТОВ «УТЗ»  протягом грудня 2019 – січня 2020  на загальну суму 5 970 550 грн.
Кошти перераховані боржником у той час, коли у боржника були наявні грошові зобов`язання перед іншими кредиторами, а 02.01.2020 відкрито провадження у справі про банкрутство у справі № 904/6023/19.
14.02.2020 ТОВ «НЗСТ «ЮТІСТ» (первісний боржник) уклало договір №01-1093 з ТОВ «УТЗ» (новий боржник) та ОСОБА_1 (кредитор) про переведення боргу на суму 5 970 550 грн. 
За умовами цього договору з моменту здійснення новим боржником розрахунків з кредитором, його зобов`язання перед первісним боржником вважались погашеними в розмірі, пропорційному погашенню зобов`язання перед кредитором. 
Заборгованість ТОВ «НЗСТ «ЮТІСТ» перед ОСОБА_1 складала 12 134 350 грн. Заборгованість є конкурсною, мала бути заявлена як кредиторські вимоги у справі про банкрутство і задовольнятись у відповідності з реєстром вимог кредиторів у санаційній чи ліквідаційній процедурі, а не індивідуально, як це відбулось за договором від 14.02.2020.
Гр. ОСОБА_1 є матір`ю єдиного учасника ТОВ «НЗСТ «ЮТІСТ» ОСОБА_2 , тобто правочин від 14.02.2020 укладено із заінтересованою особою стосовно боржника.
Наведене стало причиною виникнення спору та звернення із цими позовними вимогами до господарського суду. 
Суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність визнання недійсними договору позики від 02.12.2019 № 0212/19ПФ  та договору від 14.02.2020 № 01-1093 про переведення боргу, з огляду на що і задовольнив вимоги ліквідатора банкрута про стягнення з ТОВ «Український трубний завод» суми коштів, отриманих у вигляді позики і не повернутих позичальником.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, оскаржуваному судовому рішенню та доводам апеляційної скарги, апеляційний суд зазначає наступне. 
Провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Нікопольський завод сталевих труб «ЮТІСТ» відкрито Господарським судом Дніпропетровської області за заявою кредитора 02.01.2020, введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, вжито заходів для забезпечення майнових інтересів кредиторів шляхом заборони  боржнику, власнику майна (органу, уповноваженому управляти майном) боржника приймати рішення щодо ліквідації, реорганізації боржника, а також відчужувати основні засоби та предмети застави, призначено розпорядника майна боржника.
15.09.2022 боржника визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру у справі, ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Сластнікову Ганну Олександрівну.
Згідно ч. 1 ст. 61 Кодексу України з процедур банкрутства ліквідатор з дня свого призначення здійснює, зокрема, і повноваження щодо подачі до суду заяв про визнання недійсними правочинів (договорів) боржника, формує ліквідаційну масу. 
20.02.2023 ліквідатором банкрута подано позовну заяву про:
- визнання недійсним договору позики від 02.12.2019 №0212/19ПФ, за яким Товариство з обмеженою відповідальністю «Нікопольський завод сталевих труб «ЮТІСТ» передав 6000000 грн. у позику Товариству з обмеженою відповідальністю «Український трубний завод»;
- визнати недійсним договір від 14.02.2020 №01-1093, укладений між ТОВ «НЗСТ «ЮТІСТ», ТОВ «Український трубний завод» та гр. ОСОБА_1 про переведення 5 970 550 грн. боргу;
- стягнути з ТОВ «Український трубний завод» на користь ТОВ «НЗСТ «ЮТІСТ» 5970550 грн.
- стягнути з відповідачів на користь позивача  витрати у справі та витрати на професійну правничу допомогу адвоката. 
Позовні вимоги обґрунтовані наступним.
02.12.2019 ТОВ «НЗСТ «ЮТІСТ» уклало договір позики №0112/19ПФ, за яким ТОВ «НЗСТ «ЮТІСТ», як кредитор, взяв на себе зобов`язання передати у позику ТОВ «Український трубний завод» 6 000 000 грн. з нарахуванням 16 % річних. 
14.02.2020 ТОВ «НЗСТ «ЮТІСТ» (первісний боржник) уклало договір №01-1093 з ТОВ «УТЗ» (новий боржник) та ОСОБА_1 (кредитор) про переведення боргу на суму 5 970 550 грн. 
Ліквідатор просила визнати вищеозначені правочини недійсними з посиланням на таке. 
Укладаючи договір позики 02.12.2019,  ТОВ «НЗСТ «ЮТІСТ» вже мав загальний розмір кредиторської заборгованості у сумі 78  665 000 грн., що свідчить про його стан неплатоспроможності. Розмір коштів, які передані відповідачу в якості позики,  повністю покривав розмір грошових вимог ініціюючого кредитора у справі про банкрутство – ПП «Ніка-Емпорі Н» - 4  941 272,34 грн.
З посиланням на частину третю статті 13 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) ліквідатор стверджувала, що цей договір укладено на шкоду кредиторам.
Крім того, договором позики (пункт 2.2) передбачена сплата процентів за користування грошовими коштами, однак це положення договору суперечить Статуту боржника, Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».  Посилаючись на ці обставини, ліквідатор вважає, що договір позики від 02.12.2019 слід визнати недійсним на підставі абзацу 1 частини першої статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства та за частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України.
Обґрунтовуючи підстави для визнання недійсним договору від 14.02.2020, ліквідатор зазначила наступне. 
02.01.2020 господарським судом Дніпропетровської області відкрито провадження у справі № 904/6023/19 про банкрутство ТОВ «НЗСТ «ЮТІСТ», введено мораторій на задоволення вимог конкурсних кредиторів.
З метою виявлення кредиторів боржника судом 03.01.2020 оприлюднено повідомлення про відкриття провадження у справі про банкрутство на офіційному веб-порталі судової влади України.  
ОСОБА_1 не зверталась до справи про банкрутство із заявою про грошові вимоги, однак отримала задоволення своїх конкурсних вимог всупереч вимогам чинного законодавства за спірною угодою від 14.02.2020, що порушує права не лише кредиторів, а і боржника.
Ліквідатор також посилалась на те, що правочин від 14.02.2020 є значним, однак всупереч законодавству про банкрутство укладений боржником без згоди зборів кредиторів (ч. 7 ст. 44 КУзПБ).  
Відповідач-1 проти позовних вимог заперечив, зазначив, що 14.02.2020 між позивачем та відповідачами укладено угоду про переведення боргу, згідно з якою позивач як первісний боржник, відповідач-1 як новий боржник та відповідач - 2 як кредитор, домовились про те, що відповідач-1 погасить перед кредитором заборгованість позивача, що звільняє його від обов`язку повернення коштів за договором позики позивачу. Відповідач-1 протягом січня–червня 2021 перерахував кошти відповідачу-2. Відповідач-1 стверджував, укладення спірних договорів не призвело до погіршення майнового стану боржника та його неплатоспроможності, а активи боржника станом на 31.12.2019 становили 35 087 тис. грн. Крім того, відповідач-1 вважає, що спірними правочинами не порушено прав позивача, а відсутність порушеного права є підставою для відмови в задоволенні позову.
При цьому відповідач-1 не заперечує отримання від позивача протягом грудня 2019 – січня 2020 грошових коштів на загальну суму 5  970 550 грн за договором позики від 02.12.2019. 
Відповідач-2 відзиву на позов не подав.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
За змістом статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України (далі – ГК України) господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
Варто зазначити, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5 ст. 203 ЦК України).
Як передбачено ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Правочин завжди має бути правомірною дією, не може суперечити закону, інакше він не буде дійсним, законодавцем встановлено презумпцію правомірності правочину, якщо його недійсність прямо не встановлено законом або якщо він не визнаний недійсним у судовому порядку.
Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17 зазначено, що правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту.
Презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладений в постанові від 14.11.2018 у справі №2-383/2010). 
Частиною 1 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства визначено справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 5 ГПК України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Способи захисту цивільного права чи інтересу - це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (п.5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (п. 14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі №310/11024/15-ц та п. 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18).
Застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (висновки, наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі №910/3907/18).
Банкрутство за своєю правовою природою є особливим правовим механізмом врегулювання відносин між неплатоспроможним боржником та його кредиторами, правове регулювання якого регламентовано до 21.10.2019 Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», з 21.10.2019 – КУзПБ.
Розгляд та захист порушених справ у межах справи про банкрутство має певні характерні особливості, що відрізняються від позовного провадження. Передусім це зумовлено специфікою провадження у справах про банкрутство, яка полягає у застосуванні специфічних способів захисту її суб`єктів, особливостях процедури, учасників стадій та інших елементів, які відрізняють це провадження від позовного. 
До таких засобів віднесено інститут визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство, закріплений у ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства), який є універсальним засобом захисту у відносинах неплатоспроможності та частиною єдиного механізму правового регулювання відносин неплатоспроможності. 
За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу в суді. 
Визнання недійсними угод боржника у межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей неплатоспроможності – максимально можливе справедливе задоволення вимог кредиторів.
Частина 3 ст. 12 КУзПБ зобов`язує арбітражного керуючого під час реалізації своїх прав та обов`язків діяти добросовісно, розсудливо та з метою, з якою ці права та обов`язки надано (покладено).
У процедурі ліквідації арбітражний керуючий зобов`язаний самостійно визначитися з наявністю підстав для подання заяви (позову) про визнання недійсними правочинів боржника для збільшення ліквідаційної маси, відновлення порушених прав кредиторів і погашення їх вимог.
Подання заяв про визнання недійсними правочинів боржника в разі встановлення арбітражним керуючим наявності фраудаторних правочинів боржника, вчинених у підозрілий період, - це обов`язок арбітражного керуючого, який спрямований на виявлення та повернення майна боржника у справі про банкрутство, та є свідченням безсумнівної повноти дій ліквідатора у ліквідаційній процедурі. 
Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину (постанова КГС у складу Верховного Суду від 02.06.2021 у справі № 904/7925/16).
На момент вчинення спірних правочинів у даній справі – 02.12.2019 та 14.02.2020 діяв Кодекс України з процедур банкрутства.
З огляду на це, при розгляді даного позову суд має керуватись спеціальними підставами для визнання правочину недійсним, які передбачені ст. 42 КУзПБ.
Водночас, визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені нормами статті 215 ЦК України.
Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Частиною 3 статті 215 ЦК України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
За змістом статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.
Колегія суддів наголошує, що відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. 
Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці, що підтверджується висновками, які містяться у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 17.06.2020 у справі № 910/12712/19, від 20.01.2021 у справі № 910/8992/19 (910/20867/17), від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20, від 16.03.2021 у справі № 910/3356/20, від 18.03.2021 у справі № 916/325/20, від 27.07.2021 у справі № 910/9177/20, від 21.09.2021 у справі №910/2920/20 (910/14219/20).
Тому в кожній справі про визнання правочину недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків.
Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.
Недійсність договору як приватно - правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. 
Натомість провадження у справі про банкрутство, на відміну від позовного провадження, призначенням якого є визначення та задоволення індивідуальних вимог кредиторів, має на меті задоволення сукупності вимог кредиторів неплатоспроможного боржника. Досягнення цієї мети є можливим за умови гарантування: 1) охорони інтересів кредиторів від протизаконних дій інших кредиторів; 2) охорони інтересів кредиторів від недобросовісних дій боржника, інших осіб; 3) охорони боржника від протизаконних дій кредиторів, інших осіб.
Визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимальне та справедливе задоволення вимог кредиторів.
Інститут визнання недійсними правочинів боржника в межах справи про банкрутство є універсальним засобом захисту у відносинах неплатоспроможності та частиною єдиного механізму правового регулювання відносин неплатоспроможності, що спрямована на дотримання балансу інтересів не лише осіб, які беруть участь у справі про банкрутство, а й осіб, залучених у справу про банкрутство, наприклад контрагентів боржника (постанова Верховного Суду від 28.09.2021 у справі № 21/89б/2011 (913/45/20).
Кредитор (кредитори) та арбітражний керуючий є тими зацікавленими особами у справі про банкрутство, які мають право звертатися з позовами про захист майнових прав та інтересів з підстав, передбачених нормами ЦК України, ГК України чи інших законів, у межах справи про банкрутство, і таке звернення є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість відновлення порушених прав кредиторів та боржника (постанова Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 24.11.2021 у справі № 905/2030/19 (905/2445/19)). 
В даному випадку про недійсність Договору заявлено в межах справи про банкрутство ТОВ «НЗСТ «ЮТІСТ», суб`єктом звернення є ліквідатор цього Товариства і таке звернення ґрунтується як на спеціальних підставах, передбачених ст. 42 КУзПБ, так і на загальних підставах, передбачених Цивільним кодексом України.
Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц. 
Таким чином, законодавство у сфері банкрутства містить спеціальні та додаткові, порівняно із нормами ЦК України, підстави для визнання оспорюваних правочинів недійсними, і застосовуються тоді коли боржник перебуває в особливому правовому режимі, який врегульовано законодавством про банкрутство. 
На відміну від вимог Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України, законодавство про банкрутство (ст. 20 Закону про банкрутство, ст. 42 КУзПБ) не визначає вимоги до укладеного правочину, а врегульовує спеціальні правила та процедуру визнання недійсними правочинів (договорів), укладених боржником, щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство, та містить спеціальні положення щодо строків (сумнівного періоду протягом якого боржник вчиняє правочини), суб`єктів (осіб, які мають ініціювати право визнання договорів недійсними) і переліку підстав, за наявності яких можна визнавати правочини недійсними. 
З огляду на сферу регулювання законодавства про банкрутство, загалом і за змістом вищевказаних норм, вони є спеціальними щодо загальних, установлених Цивільним кодексом України, підстав для визнання правочинів недійсними. Тобто ці норми передбачають додаткові, спеціальні підстави для визнання правочинів недійсними, які характерні виключно для правовідносин, що виникають між боржником і кредитором у процесі відновлення платоспроможності боржника чи визнання його банкрутом, та особливі наслідки задоволення вимог, заявлених в порядку норм законодавства про банкрутство. 
Відповідно до положень статей 14, 74 ГПК України тягар доведення порушеного права у спорі про визнання недійсним правочину покладений на заявника цих вимог.
Оцінюючи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права при ухваленні оскаржуваного судового рішення про визнання недійсним оспорюваного правочину, колегія суддів вважає за необхідне врахувати правову позицію, викладену в постанові судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.11.2021 у справі № 905/2030/19 (905/2445/19). 
Судова палата для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 905/2030/19 (905/2445/19) дійшла таких висновків.
Фраудаторні угоди - це угоди, що завдали шкоди боржнику (як приклад, угода з метою виведення майна). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку.
Слід звернути увагу, що фраудаторним правочином може бути як оплатний (договір купівлі-продажу), так і безоплатний договір (договір дарування), а також може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин.
Формулювання критеріїв фраудаторності правочину залежить від того, який правочин на шкоду кредитору використовує боржник для уникнення задоволення їх вимог.
Зокрема, але не виключно, такими критеріями можуть бути: - момент вчинення оплатного відчуження майна або дарування (вчинення правочину в підозрілий період, після відкриття провадження судової справи, відмови в забезпеченні позову і до першого судового засіданні у справі; - контрагент, з яким боржник вчинив оспорювані договори (родичі боржника, пов`язані або афілійовані юридичні особи); - щодо оплатних цивільно-правових договорів важливе значення має ціна (ринкова, неринкова ціна), і цей критерій має враховуватися.
Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора (висновок, викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17).
Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову і фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається "про людське око", таким критеріям відповідати не може.
У контексті цього спору, слід звернути увагу на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16:
"Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані, із зменшенням його платоспроможності), після виникнення у нього зобов`язання діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора.
Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, спрямованим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора".
Отже, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності і набуває ознак фраудаторного правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам (див. висновки, викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 03.03.2020 у справі № 910/7976/17, від 03.03.2020 у справі № 904/7905/16, від 03.03.2020 у справі № 916/3600/15, від 26.05.2020 у справі №922/3796/16, від 04.08.2020 у справі № 04/14-10/5026/2337/2011, від 17.09.2020 у справі №904/4262/17, від 22.04.2021 у справі № 908/794/19 (905/1646/17), від 28.07.2022 у справі №902/1023/19 (902/1243/20)).
Так, матеріалами справи підтверджується, що гр. ОСОБА_1 , яка є матір`ю єдиного учасника ТОВ «НЗСТ «ЮТІСТ» - ОСОБА_2 та дружиною попереднього учасника боржника – ОСОБА_3 , протягом 2017-2019 років укладала з ТОВ «НЗСТ «ЮТІСТ» договори позики на загальну суму 18  614 609 грн. (позивачем надано первинні докази в підтвердження перерахування коштів на суму 12 134 350 грн).  Кошти надавались боржнику в позику до 15 січня 2020.
Згідно ч. 14 ст. 39 КУзПБ з моменту відкриття провадження у справі про банкрутство пред`явлення конкурсними кредиторами вимог до боржника та їх задоволення можуть здійснюватися лише в порядку, передбаченому цим Кодексом, та в межах провадження у справі про банкрутство.
Враховуючи дату відкриття провадження у справі про банкрутство ТОВ «НЗСТ «ЮТІСТ» - 02.01.2020, вимоги ОСОБА_1 до боржника є конкурсними і мали бути заявлені до справи про банкрутство № 904/6023/19 і задовольнятись саме у межах даної справи. 
Після оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство ОСОБА_1 не подавала до справи про банкрутство заяви з кредиторськими вимогами до боржника.
02.12.2019 ТОВ «НЗСТ «ЮТІСТ» уклало з ТОВ  «УТЗ» договір позики № 0212/19ПФ,  за яким ТОВ «НЗСТ «ЮТІСТ» як кредитор мав передати позичальнику ТОВ «УТЗ» позику у сумі 6 000 000 грн. Строк повернення кредиту – до 01.02.2021.
Платіжними дорученнями №№ 911, 912 від 03.12.2019, № 939 від 09.12.2019, № 941 від  10.12.2019, № 949 від 13.12.2019, № 950 від 17.12.2019, № 953 від 23.12.2019, № 957 від 24.12.2019 № 3 від 09.01.2020 підтверджується перерахування ТОВ «НЗСТ «ЮТІСТ» коштів  на рахунки ТОВ «УТЗ» на загальну суму 5 970 550 грн.
Таким чином, на дату відкриття провадження у справі про банкрутство 904/6023/19 ТОВ «УТЗ» мав дебіторську заборгованість перед ТОВ «НЗСТ «ЮТІСТ», яка була активом боржника, а кошти, повернуті позичальником, мали бути використані для пропорційного задоволення вимог всіх кредиторів. 
Між тим, 14 січня 2020 ТОВ «НЗСТ «ЮТІСТ», ТОВ «УТЗ» та ОСОБА_1 уклали договір № 01-1093,  за умовами якого боржник у справі про банкрутство – ТОВ «НЗСТ «ЮТІСТ» фактично відмовився від свого активу – дебіторської заборгованості,  на яку мав законні підстави розраховувати та допустив неправомірне (всупереч дії мораторію)  задоволення вимог конкурсного кредитора ОСОБА_1 , яка не зверталась у справу про банкрутство із вимогами, однак отримала задоволення своїх вимог поза межами справи про банкрутство. 
Отримання коштів від ТОВ «УТЗ» підтверджується копіями платіжних доручень від 18.01.2021 № 2000507843 на суму 2 062 000 грн., № 552 на суму 500 грн., від 19.03.2021 № 702 на суму 700 000 грн., № 705 на суму 600 000 грн., № 276 на суму 300 000 грн., від 13.04.2021 № 753 на суму 200 000 грн., від 14.06.2021 № 482  на суму 2  108 050 грн. (т. 1 а.с. 236-240).
З огляду на що, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду, що згадані правочини є фраудаторними, а саме такими, що укладені на шкоду кредиторам. 
Статтею 42 КУзПБ визначено спеціальні підстави для визнання правочинів недійсними.
Так, згідно ч. 1 вищеозначеної статті господарський суд у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, поданою в порядку, визначеному статтею 7 цього Кодексу, може визнати недійсним правочин або спростувати майнові дії, вчинені боржником після відкриття провадження у справі або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, якщо вони порушили права боржника або кредиторів, зокрема, з  підстав, коли боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим. 
Частиною 2 ст. 42 КУзПБ визначено, що правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора якщо боржник відмовився від власних майнових  вимог або уклав договір із заінтересованою особою.
Аналіз оспорюваних договорів свідчить про те, що договір позики укладено боржником 02.12.2019 у підозрілий період, фактично за цим договором боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство (02.01.2020) прийняв на себе зобов`язання по наданню ТОВ «УТЗ»  позики в значному розмірі, хоча сам в цей час мав значну заборгованість перед кредиторами, фактично перебував у стані неплатоспроможності, мав збитки за результатом своєї діяльності. 
Уклавши договір від 14.02.2020 з ТОВ «УТЗ» та заінтересованою особою стосовно боржника ОСОБА_1 про переведення боргу, боржник фактично відмовився від власних майнових вимог до ТОВ «УТЗ», допустивши зменшення майнових активів і задоволення вимог конкурсного кредитора, який не звернувся у справу про банкрутство з грошовими вимогами, всупереч дії мораторію на задоволення вимог кредиторів, який діє з 02.02.2020. 
Крім того, судом встановлено, що спірні договори укладені всупереч вимогам законодавства про господарські товариства та положенням Статуту боржника. 
Статтею 44 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» передбачено, що статут товариства може встановлювати особливий порядок надання згоди уповноваженими на те органами товариства на вчинення певних правочинів залежно від вартості предмета правочину чи інших критеріїв (значні правочини).
Відповідно до ч. 2 цієї ж статті (в редакції, що діяла на момент вчинення правочину) рішення про надання згоди на вчинення правочину, якщо вартість майна, робіт чи послуг, що є предметом такого правочину, перевищує 50 відсотків вартості чистих активів товариства станом на кінець попереднього кварталу, приймаються виключно загальними зборами учасників. 
Підпунктом 13 п. 11.2 Статуту ТОВ «НЗСТ «ЮТІСТ» передбачено, що до виключної компетенції загальних зборів товариства належить надання згоди на вчинення товариством значних правочинів і правочинів із заінтересованістю, їх подальше схвалення. 
Так, спірний Договір укладено за рік до відкриття провадження у справі про банкрутство, в так званий «підозрілий» період, коли боржник мав зобов`язання перед кредиторами на значні суми.
Балансом боржника (оригінали яких були оглянуті судом першої інстанції у судовому засіданні) станом на 30.09.2019 підтверджується наявність кредиторської заборгованості на 30.09.2019 в сумі 78 665 тис. грн., результат діяльності боржника, який підтверджується цим же доказом, становив - 30 207 тис. грн. (збитків). 
Доказів, які б підтверджувати надання згоди загальними зборами товариства чи єдиним його учасником на вчинення цих значних правочинів та схвалення правочинів, до матеріалів справи відповідачами не подано.
Згідно ч. 3 ст. 42 КУзПБ у разі визнання недійсними правочинів боржника з підстав, передбачених частиною першою або другою цієї статті, сторона за таким правочином зобов`язана повернути боржнику майно, яке вона отримала від боржника, а в разі неможливості повернути майно в натурі – відшкодувати його вартість грошовими коштами за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину. 
Зважаючи на те, що суд дійшов висновку про необхідність визнання недійсними договору позики від 02.12.2019 № 0212/19ПФ та договору від 14.02.2020 № 01-1093 про переведення боргу, колегія суддів вважає правомірним задоволення вимог ліквідатора банкрута про стягнення з ТОВ «Український трубний завод» суми коштів, отриманих у вигляді позики і не повернутих позичальником.
При цьому судом відхиляються заперечення відповідача-1 що спірними договорами  не завдано шкоди позивачу, а відповідач-1 не був обізнаний про фінансовий стан боржника, про відкриття провадження у справі про банкрутство, оскільки інформація про відкриття провадження у справі про банкрутство відносно ТОВ «НЗСТ «ЮТІСТ 02.01.2020 була  загальнодоступною, оприлюднена на сайті Судової влади України, тому відповідач-1 об`єктивно мав можливість її отримати на дату укладення договору від 14.02.2020.  Неповернення позики саме позивачу, а не гр. ОСОБА_1 , впливає на наповнення ліквідаційної маси банкрута і задоволення вимог кредиторів.         
Апеляційний суд звертає увагу на тому, що п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України визначено, що основними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
Наведене регламентує, що дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони або відповідного правовідношення.
Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.
Цей принцип є своєрідною межею здійснення учасниками цивільних правовідносин своїх прав і виконання обов`язків, яка відділяє дозволену поведінку від недозволеної, справедливі, добросовісні і розумні дії від вчинків, які не відповідають цим критеріям. 
Учасники цивільних правовідносин, якими є сторони спірного договору, також повинні керуватись загальними засадами цивільного законодавства, визначеними ст. 3 ЦК України, серед яких  -  добросовісність та розумність. 
Правочин не відповідає критеріям розумності, не має на меті добросовісне виконання зобов`язань, якщо його укладено боржником за недостатності коштів для виконання вимог власних кредиторів та перебування в стані надкритичної неплатоспроможності.
Добросовісність та розумність як принципи цивільного обороту (ст. 3 ЦК України) мають бути  в основі дій/бездіяльності всіх учасників обороту. При цьому діяльність у підприємницькій сфері повинна, за загальним правилом, спрямовуватись на отримання правомірного прибутку учасниками господарських відносин. Усі учасники господарських відносин  зобов`язані ухилятись від вчинення дій, що очевидно спрямовані на іншу мету, зокрема виведення активів вже неплатоспроможного учасника господарського обороту.
Цивільно-правовий договір не може використовуватись учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргів перед кредиторами. Свідченням наявності простроченої кредиторської заборгованості боржника є документи його фінансової звітності, наявні у даній справі. Як наслідок, не виключається визнання недійсним договору, спрямованого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України). 
Так, правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою (ч. 2 ст. 207 ЦК України).
Згідно ст. 241 ЦК України, правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.
За приписами статей 92, 97, 99 ЦК України, юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.
З огляду на положення статей 92, 241 ЦК України вчинення правочину органом (посадовою особою) юридичної особи з перевищенням наданих йому повноважень може бути підставою для недійсності такого правочину лише за умови обізнаності контрагента про наявність відповідного обмеження повноважень (коли він знав чи за всіма обставинами не міг не знати про такі обмеження), а також відсутності подальшого схвалення правочину.
Управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом. Загальні збори товариства своїм рішенням створюють виконавчий орган та встановлюють його компетенцію і склад. Виконавчий орган товариства може складатися з однієї або кількох осіб. Виконавчий орган, що складається з кількох осіб, приймає рішення у порядку, встановленому абз. 1 ч. 2 ст. 98 цього Кодексу.
Юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю.
Також, ч. 1 ст. 92 ЦК України визначає, що особливістю цивільної дієздатності юридичної особи є те, що така особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.
Правочини юридична особа також вчиняє через свої органи, що з огляду на положення ст. 237 ЦК України утворює правовідношення представництва, в якому орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана або має право вчинити правочин від імені цієї юридичної особи, в тому числі вступаючи в правовідносини з третіми особами.
Водночас, на захист прав третіх осіб, які вступають у правовідносини з юридичними особами, в тому числі й укладають із юридичними особами договори різних видів, ч. 3 ст. 92 ЦК України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.
Частиною 4 статті 92 ЦК України встановлено, що якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов`язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі.
Отже, закон вимагає, щоб виконавчий орган юридичної особи діяв добросовісно і розумно, керуючись інтересами такої юридичної особи, а не власними. За порушення цієї вимоги на виконавчий орган може бути покладений обов`язок відшкодувати завдані юридичній особі збитки. 
Відповідно до ст. 11 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" (далі - Закон), установчим документом товариства є статут; у статуті товариства зазначаються відомості, зокрема про, органи управління товариством, їх компетенцію, порядок прийняття ними рішень.
Згідно ст. 28 Закону, органами товариства є загальні збори учасників, наглядова рада (у разі утворення) та виконавчий орган.
У відповідності до ст. 39 Закону, виконавчий орган товариства здійснює управління поточною діяльністю товариства. До компетенції виконавчого органу товариства належить вирішення всіх питань, пов`язаних з управлінням поточною діяльністю товариства, крім питань, що належать до виключної компетенції загальних зборів учасників та наглядової ради товариства (у разі утворення). Виконавчий орган товариства є одноосібним. Назвою одноосібного виконавчого органу є "директор", якщо статутом не передбачена інша назва.
Згідно ст. 9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", в Єдиному державному реєстрі містяться такі відомості про юридичну особу, крім державних органів і органів місцевого самоврядування як юридичних осіб: відомості про керівника юридичної особи, а за бажанням юридичної особи - також про інших осіб, які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації тощо: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті про право здійснювати платежі за серією та номером паспорта), дані про наявність обмежень щодо представництва юридичної особи.
Відповідно до ст. 44 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" статут товариства може встановлювати особливий порядок надання згоди уповноваженими на те органами товариства на вчинення певних правочинів залежно від вартості предмета правочину чи інших критеріїв (значні правочини). 
За приписами ч. 2 цієї ж статті (в редакції, що діяла на момент вчинення правочину) рішення про надання згоди на вчинення правочину, якщо вартість майна, робіт чи послуг, що є предметом такого правочину, перевищує 50 відсотків вартості чистих активів товариства станом на кінець попереднього кварталу, приймаються виключно загальними зборами учасників. 
Підпунктом 13 пункту 11.2 Статуту ТОВ «НЗСТ «ЮТІСТ» передбачено, що до виключної компетенції загальних зборів товариства належить надання згоди на вчинення товариством значних правочинів і правочинів із заінтересованістю, їх подальше схвалення.
Судом першої інстанції встановлено порушення вимог ст. 44 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» та п.п. 13 п. 11.2 Статуту боржника (позивача у даній справі), якими передбачено надання загальними зборами товариства згоди на вчинення товариством значних правочинів і правочинів із заінтересованістю, їх подальше схвалення.
Колегія суддів погоджується з цим висновком зважаючи на те, що нормами ст. 44 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» передбачено, що значним правочином є правочин, предмет якого перевищує 50 відсотків вартості чистих активів товариства відповідно до останньої затвердженої фінансової звітності.
Згідно з п. 4 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 19 «Об`єднання підприємств», затвердженого наказом МФУ від 07.07.1999 р. № 163, чисті активи - активи підприємства за вирахуванням його зобов`язань.
В свою чергу, Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначає активи як ресурси, контрольовані підприємством у результаті минулих подій, використання яких, як очікується, приведе до отримання економічних вигод у майбутньому (ст. 1 Закону). 
На момент укладення договору позики № 0212/19ФП від 02 грудня 2019 року, інформація про останню затверджену фінансову звітність міститься в Балансі (звіт про фінансовий стан) станом на 30.09.2019 р. Ця звітність здається нарастаючим підсумком, отже, Баланс (звіт про фінансовий стан) станом на 30.09.2019 р. є останньою затвердженою фінансовою звітністю, що передує 02 грудню 2019 року.
Порівнюючи суму чистих активів (розділ І Балансу Власний капітал), яка відображена у ряд. 1495 Балансу (звіту про фінансовий стан) станом на 30.09.2019 р., із загальною сумою наданої позики відповідно до договору позики № 0212/19ФП від 02 грудня 2019 року, судом встановлено наступне:
- сума чистих активів (власного капіталу) становить: - 27 507 тис. грн. (від`ємне значення);
- загальна сума за договором позики № 0212/19ФП від 02 грудня 2019 року становить 5970550,00 грн.
Таким чином, предмет правочину, що здійснений за договором позики № 0212/19ФП від 02 грудня 2019 року, перевищує 50 відсотків вартості чистих активів ТОВ «НЗСТ «ЮТІСТ» і є значним правочином відповідно до ст. 44 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», а тому для його укладення мала бути отримана згода загальних зборів учасників товариства. 
Доказів надання учасниками ТОВ «НЗСТ «ЮТІСТ» повноважень Генеральному директору Юдіну Ю.В. на укладення договору позики № 0212/19ФП від 02 грудня 2019 року суду не надано.
Наявність згоди загальних зборів учасників товариства свідчить про дотримання встановленого статутом порядку щодо укладення відповідного правочину виконавчим органом товариства і надає цьому правочину відповідної легітимності. Також є доказом добросовісності (пункт 6 статті 3 ЦК України) виконавчого органу товариства (певний стандарт поведінки виконавчого органу, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою до інтересів самої юридичної особи, від імені якої діє такий орган).
Відповідний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 05.04.2023 у справі № 906/43/22 (906/459/22).
Таким чином, судом встановлено, що спірний правочин суперечить чинному законодавству, зокрема, ст. 44 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю, Статуту божника через неотримання згоди загальних зборів чи єдиного учасника товариства на укладення спірного значного правочину.
Посилання скаржника на те, що судом неправильно застосовані норми ст. 44 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» та не враховано, що позивачем після укладення договору позики №0212/19ФП від 02.12.2019 року було здійснено певні дії, які підтверджують подальше схвалення вищевказаної угоди, зокрема, після укладення договору позики, позивач перерахував суму позики на розрахунковий рахунок ТОВ «УТЗ», відобразив суму наданої позики в складі активів (строка 1155) в фінансовій звітності товариства за 2019 рік, апеляційним судом відхиляються, оскільки згідно висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц укладення виконавчим органом товариства договору з іншою особою без передбаченої статутом згоди вищого органу цього товариства може свідчити про порушення прав та інтересів самого товариства у його відносинах з іншою особою – стороною договору.
За відсутності відповідного рішення загальних зборів ТОВ «НЗСТ «ЮТІСТ», прийняття якого є обов`язковим в силу положенням Статуту Товариства, вказані дії не можуть вважати схваленням договору, адже вони були вчинені саме тією особою, яка діяла з перевищенням своїх повноважень (див. висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 20.07.2021 у справі № 911/1605/20).
Наведене відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19, відповідно до якої у процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus).
Уклавши спірний Договір-1, боржник до порушення справи про банкрутство взяв на себе зобов`язання щодо запозичення значної суми грошових коштів, передавши яку в результаті він став неплатоспроможним, адже виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим. 
В свою чергу, як передбачено абз. 6 ч. 7 ст. 44 КУзПБ у процедурі розпорядження майном боржник не має права без згоди комітету кредиторів (зборів кредиторів - до моменту формування комітету кредиторів) вчиняти значні правочини, вчинення яких не заборонено цим Кодексом.
Натомість спірний Договір-2 є значним правочином, та був укладений під час провадження у справі про банкрутство без згоди зборів кредиторів Боржника.          
ТОВ «НЗСТ «ЮТІСТ» не піклувався про те, щоб його юридично значимі дії були зваженими, обґрунтованими та передбачуваними. 
Матеріали справи не містять доказів економічної вигідності укладення оскаржуваних Договорів, не доведено добросовісності виконання боржником своїх зобов`язань, справедливого та своєчасного задоволення правомірних вимог кредиторів. 
Не доведено відповідачами необхідність укладення боржником оскаржуваних Договорів замість утримання від дій, які безпідставно або сумнівно зменшили розмір його активів. 
При наявності кредиторської заборгованості на суму 78 665 000,00 грн., на виконання оспорюваного Договору-1 боржник перерахував грошові кошти, що є найбільш ліквідним активом суб`єкта господарювання, у значному розмірі - 5 970 550,00 грн, через що не зміг покрити розмір вимог ініціюючого кредитора ПП «Ніка-Емпорі Н» (4 941 272,34 грн.), тобто допустив настання критичної неплатоспроможності та неможливість у відповідний момент убезпечитись від банкрутства.
Слід зауважити, що за оспорюваним Договором-2, під час процедури розпорядження майном боржника було здійснено перерахування коштів на рахунок гр. ОСОБА_1 , яка не є кредитором по відношенню до ТОВ «НЗСТ «ЮТІСТ». 
Такі ознаки свідчать про виведення майна боржником поза межами процедури банкрутства на суму 5 970 550,00 грн, спрямовані на шкоду правам та інтересам іншим кредиторам у справі, оскільки позбавляють їх можливості задовольнити свої вимоги за рахунок цих грошових коштів боржника в порядку черговості, адже такі виведені останнім на користь афілійованої із засновником ТОВ «НЗСТ «ЮТІСТ» особи близького ступеня споріднення. 
Водночас, КУзПБ (ч. 1 ст. 45 Кодексу) зобов`язує конкурсних кредиторів подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом 30 днів з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство. 
Проте, ОСОБА_1 , всупереч цим вимогам статті 45 КУзПБ не заявила свої вимоги у  справі про банкрутство.
Відповідно до положень КУзПБ конкурсними кредиторами є  кредитори за вимогами до боржника, що виникли до відкриття провадження у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника (абз. 11 ч. 1 ст. 1 Кодексу).
Згідно правового висновку Верховного Суду у постанові від 29.02.2024 у справі №908/2828/19 (910/16579/20) КУзПБ не передбачає задоволення вимог конкурсних кредиторів до боржника поза процедурами банкрутства. Судова колегія вважає це постулатом у вирішенні питання погашення вимог конкурсних кредиторів, яке може здійснюватися двома способами: погашенням всіх вимог кредиторів згідно з реєстром вимог кредиторів - пункт 5 частини першої статті 90 КУзПБ; укладенням мирової угоди між боржником та кредиторами відповідно до статті 192 ГПК України - пункт 11 частини першої статті 90 КУзПБ. Але у будь-якому разі, якщо здійснюється погашення, то воно здійснюється за рахунок боржника (п. 37). 
За правовою позицією, неодноразово висловленою Верховним Судом у справах про банкрутство, будь-який правочин, учинений боржником у період настання в нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, унаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності і набуває ознак фраудаторного правочину, якщо буде встановлено недобросовісну поведінку сторін правочину. Боржник, який вчиняє дії, пов`язані зі зменшенням його платоспроможності після виникнення в нього зобов`язання, шляхом виведення наявних у нього грошових коштів на пов`язану з ним юридичну особу, тим самим зменшує ліквідаційну масу для задоволення вимог його конкурсних кредиторів та діє очевидно недобросовісно і зловживає правами щодо своїх конкурсних кредиторів на користь окремо взятого кредитора (постанови від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 03.03.2020 у справі № 910/7976/17, від 03.03.2020 у справі № 904/7905/16, від 03.03.2020 у справі № 916/3600/15, від 26.05.2020 у справі № 922/3796/16, від 04.08.2020 у справі № 04/14-10/5026/2337/2011, від 17.09.2020 у справі № 904/4262/17, від 22.04.2021 у справі № 908/794/19 (905/1646/17)).
Також, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.09.2022 у справі №910/16579/20 викладено правовий висновок, що учинення власником майна правочину на шкоду своїм кредиторам може полягати як у виведенні майна боржника власником на третіх осіб, так і у створенні преференцій у задоволенні вимог певного кредитора на шкоду іншим кредиторам боржника, внаслідок чого виникає ризик незадоволення вимог інших кредиторів (п. 10.39).
Укладення фраудаторних правочинів є характерним для боржників у процедурах банкрутства, позаяк неплатоспроможність боржника означає ситуацію, коли не вистачає коштів для задоволення всіх вимог кредиторів і, діючи недобросовісно, боржник намагається створити переваги для задоволення вимог «дружнього» кредитора на шкоду іншим своїм кредиторам, порушивши встановлену законом черговість або пропорційність задоволення вимог окремого класу кредиторів (п. 10.40).
Задоволення боржником вимог окремого кредитора поза межами конкурсної процедури банкрутства з використанням пов`язаних (або непов`язаних) із боржником осіб підтверджує неправомірну і недобросовісну мету боржника щодо створення йому преференції у виконанні зобов`язань та порушення імперативно встановленої у банкрутстві черговості задоволення вимог певних класів кредиторів боржника (п. 10.41).
Отже, правочини за участю боржника, які допомагають реалізувати цю мету, мають ознаки фраудаторності, незалежно від того, чи такий правочин є двостороннім (одностороннім) чи багатостороннім (у якому буде задіяно низку учасників, об`єднаних єдиною неправомірною метою). Для класифікації правочину як фраудаторного має значення фактична участь боржника у ньому як одного з учасників вольових дій, направлених на виведення майна боржника з метою незадоволення вимог одного або декількох його кредиторів у легальній судовій процедурі (п. 10.42).
Колегія суддів вважає за необхідне наголосити на тому, що саме вищеозначені обставини, передбачені ст. 42 КУзПБ і є спеціальною підставою для визнання недійсними правочинів (договорів) боржника у межах справи про банкрутство як фраудаторних, а їх вчинення всупереч ч. 2 ст. 44 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» без згоди загальних зборів учасників ТОВ «НЗСТ «ЮТІСТ» та в порушення абз. 6 ч. 7 ст. 44 КУзПБ за відсутності згоди комітету кредиторів (зборів кредиторів - до моменту формування комітету кредиторів) лише підкреслює їх нелегітимну мету та спрямованість на завдання шкоди кредиторам.
Також, варто зазначити, що згідно правового висновку у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.09.2022 у справі № 910/16579/20 «у разі невідповідності фраудаторного правочину загальним принципам цивільного права та його вчинення з виходом за межі цивільних прав суди можуть визначити юридичну кваліфікацію такого правочину із застосуванням загальних положень ЦК України», що й було зроблено судом у даній справі.
Цивільно-правовими наслідками визнання недійсним договору відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК є реституція - повернення сторін договору до первісного стану.
Як передбачено ч. 5 ст. 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.
Оскільки ст. 216 ЦК України передбачає застосування лише двосторонньої реституції, у випадку недійсності правочину усі його сторони зобов`язані повернути усе одержане ними у будь-якій формі під час виконання такого правочину (у тому числі, речі визначені родовими ознаками, вартість знищених речей, спожитих послуг тощо). 
В свою чергу, спеціальною нормою, а саме: ч. 3 ст. 42 КУзПБ визначено, що у разі визнання недійсними правочинів боржника з підстав, передбачених частиною першою або другою цієї статті, сторона за таким правочином зобов`язана повернути боржнику майно, яке вона отримала від боржника, а в разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість грошовими коштами за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.
Наведеним спростовуються аргументи апелянта про незаконність стягнення грошових коштів з ТОВ «Український трубний завод».
Враховуючи у даному випадку сукупність встановлених обставин, підтверджених відповідними доказами, з огляду на положення ст.ст. 74-80, 86 ГПК України та норми законодавства, які застосовуються у спірних правовідносинах, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про наявність правових підстав для задоволення позову.
Порушень або неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, апеляційним судом під час перегляду справи в апеляційному порядку не встановлено.
З огляду на все вищевикладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що доводи скаржника, наведені ним в апеляційній скарзі, свого підтвердження не знайшли, не спростовують мотивів та висновків Господарського суду Дніпропетровської області, викладених в рішенні від 28.07.2023 у справі №904/6023/19 (904/1032/23), у зв`язку з чим, відхиляються судом апеляційної інстанції, внаслідок чого відсутні підстави для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення.
Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на скаржника.
Керуючись ст.ст. 123, 129, 236, 269, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд     

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Український трубний завод" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28.07.2023 у справі №904/6023/19 (904/1032/23) залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28.07.2023 у справі №904/6023/19 (904/1032/23) залишити без змін.
Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Український трубний завод". 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки оскарження визначені ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови підписано 21.05.2024

Головуючий суддя                                                                      В.Ф. Мороз

Суддя                                                                                           Л.А. Коваль 

Суддя                                                                                           А.Є. Чередко