ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

29 квітня 2024 року 	м. Дніпро	справа № 160/1224/23	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Ясенової Т.І. (доповідач),
                               суддів:  Суховарова А.В., Головко О.В.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі адміністративну справу за апеляційною скаргою   ОСОБА_1  на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 березня 2023 року (суддя Прудник С.В.) в адміністративній справі за позовом  Головного управління ДПС у Дніпропетровській області до ОСОБА_1   про стягнення податкового боргу,- 

ВСТАНОВИВ:

Головне управління ДПС у Дніпропетровській області звернулось до суду із адміністративним позовом до ОСОБА_1 , в якій позивач з урахуванням уточненого позову від 07.02.2023, просить стягнути суму податкового боргу до бюджету в розмірі 285627,77 грн. з фізичної особи ОСОБА_1 .
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 на даний час має податковий борг у сумі 285627,77 грн. Позивач вказує, що відповідно до податкового законодавства України передбачено, що податковим обов`язком визнається обов`язок платника податків обчислити, задекларувати та сплатити суму податку та збору в порядку та в строки визначеними Податковим кодексом України. За невиконання або неналежне виконання податкового обов`язку платник податків несе відповідальність. В інтегрованих картках платника податків станом на теперішній час обліковується податковий борг. Тому позивач вказує, що з урахуванням вимог ст. ст. 56, 57 Податкового кодексу України, у зв`язку з несплатою у встановлені строки донарахованих сум, грошові зобов`язання набули статусу податкового боргу.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 березня 2023 року позов задоволено повністю.
Стягнуто суму податкового боргу до бюджету в розмірі 285 627,77 грн з фізичної особи ОСОБА_1 .
Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідачем подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що зі змісту уточненої позовної заяви позивач вказав наступну адреса відповідача: АДРЕСА_1 . Проте, як слідує з копії її паспорту, 11.12.2017 відповідачка знята з реєстрації місця проживання за вищевказаною адресою (копія паспорту відповідача додається) та з 11.12.2017 проживає за адресою АДРЕСА_2 . Відповідно до матеріалів справи, суд першої інстанції порушив приписи КАС України щодо порядку встановлення дійсного місця проживання (перебування) відповідача, оскільки не звертався до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про її зареєстроване місце проживання (перебування).Направлення ним судової кореспонденції за неактуальною поштовою адресою відповідача призвело до порушення її права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи та обмеження у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду її судової справи,  гарантованого ч. 1 ст. 11 КАС України. Це, відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 317 КАС України, є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду.
В уточненій позовній заяві позивач посилається на податкову вимогу форми «Ф» № 2077-23 від 29.10.2015. Зі змісту копії корінця податкової вимоги форми «Ф» від 29.10.2015 № 2077- 23 (а. с. 20) вбачається наявність у відповідача станом на 28.10.2015 податкового боргу на суму 25 000,00 грн. (КБК 18011001). Разом з тим, перевірка, за результатами якої позивачем були пред`явлені вимоги до відповідача у цій судовій справі, мала місце з 27.09.2017 по 29.09.2017 (а. с. 9). Позаяк, з доданих позивачем до позову даних по інтегрованим карткам платника податків відповідача (а. с. 19) не вбачається як існування у останнього податкового боргу в сумі 25000,00 грн. станом на 29.10.2015, так і його правова природа (час, підстави виникнення, дата та час узгодження податкового зобов`язання тощо). Відповідно, це дозволяє стверджувати, що податкові зобов`язання відповідача перед позивачем в сумі 285 627,77 грн. не пов`язані з ним, а отже вимагають надсилання позивачем відповідної податкової вимоги відповідачу. Водночас матеріали справи не містять такої нової вимоги позивача, направленої відповідачу.
Відповідно до вимог статті 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.
Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.
Судом встановлено, що на обліку в ГУ ДПС у Дніпропетровській області, перебуває як платник податків фізична особа-підприємець ОСОБА_1 та має не заявлений до суду податковий борг у розмірі 285 627,77 грн.
На теперішній час в інтегрованих картках платника податків ОСОБА_1 обліковується не заявлений до суду податковий борг на загальну суму 285 627,77 грн., який виник внаслідок несплати нарахованих контролюючим органом сум грошового зобов`язання, а саме:
заборгованість по податку на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування на загальну суму 263 669,48 грн.:
податкове повідомлення-рішення №0017771304    від 20.11.2017(термін  сплати 22.01.2018) на суму 250879,88 грн., яке винесене на підставі акту перевірки №14937/04-36-13- 04/2573921592 від 06.10.2017;
податкове повідомлення-рішення №0017781304    від 20.11.2017 (термін    сплати 22.01.2018) на суму 170 грн., яке винесене на підставі акту перевірки №14937/04-36-13- 04/2573921592 від 06.10.2017;
нарахована пеня на відповідно до ст. 129 ПКУ на суму 12619,60 грн.
Зазначені податкові повідомлення-рішення були направлені засобами поштового зв`язку на адресу відповідача та були повернути із зазначенням причини невручення «за закінченням терміну зберігання».
Таким чином, сума податкового боргу податку на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування становить:
250879,88 +170+12619,60 =263669,48 грн.
заборгованість по військовому збору, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування на загальну суму 21958,29 грн.:
податкове повідомлення-рішення №0017791304 від 20.11.2017 (термін сплати 22.01.2018) на суму 20 906,66 грн., яке винесене на підставі акту перевірки №14937/04-36-13-04/2573921592 від 06.10.2017. 
Зазначене податкове повідомлення-рішення було направлено засобами поштового зв`язку на адресу відповідача та було повернуто із зазначенням причини невручення «за закінченням терміну зберігання».
Нарахована пеня на відповідно до ст. 129 ПКУ на суму 1051,63 грн.
Таким чином, сума боргу по військовому збору, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування становить: 20 906,66 +1051,63=21958,29 грн. Загальна сума податкового боргу складає: 263669,48 +21958,29=285 627,77 грн.
Посилаючись на наведені обставини, позивач звернувся до суду з цим позовом.  
Висновок суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог вмотивований тим, що за відсутності добровільної сплати платником податку наявної суми узгодженої заборгованості, остання, підлягає стягненню у судовому порядку.
Спірні правовідносини регулюються положеннями Податкового кодексу України (далі - ПК України) у редакції, що були чинними на момент їх виникнення.
Згідно із підпунктом 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.
Підпунктом 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України визначено, що платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.
Відповідно до підпункту 20.1.18 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України, контролюючі органи мають право визначати у порядку, встановленому цим Кодексом, суми податкових та грошових зобов`язань платників податків.
За визначенням підпункту 14.1.157 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, податкове повідомлення-рішення - письмове повідомлення контролюючого органу (рішення) про обов`язок платника податків сплатити суму грошового зобов`язання, визначену контролюючим органом у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законодавчими актами, контроль за виконанням яких покладено на контролюючі органи, або внести відповідні зміни до податкової звітності.
Пунктом 42.1, 42.2 статті 42 Податкового кодексу України установлено, що податкові повідомлення - рішення, податкові вимоги або інші документи, адресовані контролюючим органом платнику податків, повинні бути складені у письмовій формі, відповідним чином підписані та у випадках, передбачених законодавством, завірені печаткою такого контролюючого органу.
Документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).
Згідно до пункту 54.1, 54.5 статті 54 Податкового кодексу України, крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов`язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов`язання та/або пені вважається узгодженою.
Якщо згідно із нормами цієї статті сума грошового зобов`язання розраховується контролюючим органом, платник податків не несе відповідальності за своєчасність, достовірність і повноту нарахування такої суми, проте несе відповідальність за своєчасне та повне погашення нарахованого узгодженого грошового зобов`язання і має право оскаржити зазначену суму в порядку, встановленому цим Кодексом.
Положеннями статті 56 Податкового кодексу України установлено порядок оскарження рішень контролюючих органів.
За положенням пункту 56.15 статті 56 Податкового кодексу України, скарга, подана із дотриманням строків, визначених пунктом 56.3 цієї статті, зупиняє виконання платником податків грошових зобов`язань, визначених у податковому повідомленні-рішенні (рішенні), на строк від дня подання такої скарги до контролюючого органу до дня закінчення процедури адміністративного оскарження.
Протягом зазначеного строку податкові вимоги з податку, що оскаржується, не надсилаються, а сума грошового зобов`язання, яка оскаржується, вважається неузгодженою.
За змістом пункту 56.18 статті 56 Податкового кодексу України з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу про нарахування грошового зобов`язання у будь-який момент після отримання такого рішення.
При зверненні платника податків до суду з позовом щодо визнання недійсним рішення контролюючого органу грошове зобов`язання вважається неузгодженим до дня набрання судовим рішенням законної сили.
У свою чергу, якщо рішення контролюючого органу про нарахування грошових зобов`язань за результатами судового оскарження не було скасовано і є чинним, такі зобов`язання вважаються узгодженими.
Строки сплати податкового зобов`язання встановлені статтею 57 Податкового кодексу України, відповідно до пункту 57.2 якої передбачено, що у разі коли відповідно до цього Кодексу або інших законів України контролюючий орган самостійно визначає податкове зобов`язання платника податків з причин, не пов`язаних з порушенням податкового законодавства, такий платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму податкового зобов`язання у строки, визначені в цьому Кодексі, а якщо такі строки не визначено, - протягом 30 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення про таке нарахування.
У разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу (пункт 57.3 згаданої статті).
У разі оскарження рішення контролюючого органу про нараховану суму грошового зобов`язання платник податків зобов`язаний самостійно погасити узгоджену суму, а також пеню та штрафні санкції за їх наявності протягом 10 календарних днів, наступних за днем такого узгодження.
Приписами пункту 59.1. статті 59 Податкового кодексу України установлено, що у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов`язання в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.
З аналізу наведених норм податкового законодавства України слідує, що однією з визначальних умов виникнення у платника податків обов`язку щодо сплати податкового зобов`язання, визначеного податковим органом, є факт належним чином отримання таким платником відповідних податкових повідомлень-рішень, та лише після такого отримання, у разі не оскарження вказаних рішень в судовому або адміністративному порядку, податкове зобов`язання, визначене податковими повідомленнями-рішеннями, вважаються узгодженими та підлягають сплаті.
Як установлено апеляційним судом, в інтегрованих картках платника податків ОСОБА_1 обліковується не заявлений до суду податковий борг на загальну суму 285 627,77 грн., який виник внаслідок несплати нарахованих контролюючим органом сум грошового зобов`язання, а саме: заборгованість по податку на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування на загальну суму 263 669,48 грн.: податкове повідомлення-рішення №0017771304 від 20.11.2017 (термін    сплати 22.01.2018) на суму 250879,88 грн., яке винесене на підставі акту перевірки №14937/04-36-13- 04/2573921592 від 06.10.2017; податкове повідомлення-рішення №0017781304 від 20.11.2017 (термін сплати 22.01.2018) на суму 170 грн., яке винесене на підставі акту перевірки №14937/04-36-13-04/2573921592 від 06.10.2017; нарахована пеня на відповідно до ст. 129 ПКУ на суму 12619,60 грн. 
Зазначені податкові повідомлення-рішення були направлені засобами поштового зв`язку на адресу відповідача та були повернути із зазначенням причини невручення «за закінченням терміну зберігання». 
Таким чином, сума податкового боргу податку на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування становить: 250879,88 +170+12619,60 =263669,48 грн. заборгованість по військовому збору, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування на загальну суму 21958,29 грн.: податкове повідомлення-рішення №0017791304 від 20.11.2017  (термін сплати 22.01.2018) на суму 20 906,66 грн., яке винесене на підставі акту перевірки №14937/04-36-13-04/2573921592 від 06.10.2017. Зазначене податкове повідомлення-рішення було направлено засобами поштового зв`язку на адресу відповідача та було повернуто із зазначенням причини невручення «за закінченням терміну зберігання». Нарахована пеня на відповідно до ст. 129 ПКУ на суму 1051,63 грн. Таким чином, сума боргу по військовому збору, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування становить: 20 906,66 +1051,63=21958,29 грн. Загальна сума податкового боргу складає: 263669,48 +21958,29=285 627,77 грн.
З огляду на викладене, апеляційний суд вказує про те, що податковий орган виконав свій обов`язок щодо направлення на податкову адресу ФОП ОСОБА_1 оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.
Водночас, скаржник наголошує на тому, що ОСОБА_1  не було відомо про будь-якого роду контроль податкового органу стосовно дотримання ним положень податкового законодавства України. Як стверджує скаржник,  не отримувала та на її адресу не надходили податкові повідомлення-рішення.
Більше того, скаржниця зауважує на тому, що з 11.12.2017 знята з реєстрації місця проживання за вищевказаною адресою та з 11.12.2017 проживає за адресою АДРЕСА_2 .
Надаючи оцінку вказаним доводам скаржника, судова колегія уважає за необхідне зазначити про таке.
Відповідно до пункту 45.1 статті 45 Податкового кодексу України (далі – ПК України), платник податків - фізична особа зобов`язана визначити свою податкову адресу. Податковою адресою платника податків - фізичної особи визнається місце проживання, за яким вона береться на облік як платник податків у контролюючому органі. Платник податків - фізична особа може мати одночасно не більш однієї адреси.
Згідно із пунктом 70.1 статті 70 ПК України, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову і митну політику, формує та веде Державний реєстр фізичних осіб - платників податків (далі - Державний реєстр).
За приписами підпункту 70.2.4 пункту 70.2 статті 70 ПК України, до облікової картки фізичної особи - платника податків та повідомлення (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків) вноситься інформація про місце проживання, а для іноземних громадян - також громадянство.
У відповідності до пункту 70.7 статті 70 ПК України, фізичні особи - платники податків зобов`язані подавати контролюючим органам відомості про зміну даних, які вносяться до облікової картки або повідомлення (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків і мають відмітку у паспорті), протягом місяця з дня виникнення таких змін шляхом подання відповідної заяви за формою та у порядку, визначеними центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.
Положеннями пункту 42.2 статті 42 ПК України передбачено, що документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків або його законному чи уповноваженому представникові.
Згідно із пунктом 58.3 статті 58 ПК України, податкове повідомлення-рішення вважається належним чином врученим платнику податків (крім фізичних осіб), якщо його надіслано у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.
Відтак, податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) фізичній особі, якщо його вручено їй особисто чи її представникові, надіслано на адресу за місцем проживання (податковою адресою) або останнього відомого місцезнаходження фізичної особи з повідомленням про вручення або у порядку, визначеному пунктом 42.4 статті 42 цього Кодексу. У такому самому порядку надсилаються податкові вимоги та рішення про результати розгляду скарг.
У разі коли пошта не може вручити платнику податків податкове повідомлення-рішення або податкові вимоги, або рішення про результати розгляду скарги через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб, їх відмову прийняти податкове повідомлення-рішення або податкову вимогу, або рішення про результати розгляду скарги, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, податкове повідомлення-рішення або податкова вимога, або рішення про результати розгляду скарги вважаються врученими платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення.
З аналізу наведених норм чинного законодавства України слідує, що надіслане контролюючим органом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на податкову адресу платника податків, яка відповідає даним Державного реєстру та облікової картки платника, вважається врученим також у разі неможливості вручення адресату такого відправлення після проставлення поштовим органом відповідної відмітки з датою та причиною невручення.
Як убачається з матеріалів справи та установлено апеляційним судом, податковою адресою платника податків ФОП ОСОБА_1 є АДРЕСА_1 .
Саме за вказаною податковою адресою ФОП ОСОБА_1 контролюючим органом направлялись, зокрема податкові повідомлення-рішення №0017771304 від 20.11.2017, №0017781304 від 20.11.2017.
Враховуючи викладені вище обставини, аналізуючи норми чинного законодавства та використовуючи логічно-змістовне тлумачення пункту 56.18 статті 56, пункту 58.3 статті 58 ПК України, колегія суддів зазначає, що контролюючий орган, не маючи інших правових механізмів для отримання персональних даних про платника податків, вправі розраховувати на актуальність (відповідність) даних облікової картки та, відповідно, у випадку недотримання платником податків приписів закону та невиконання обов`язку інформувати податковий орган про зміну своїх персональних даних, має нести ризик настання негативних наслідків такої поведінки.
Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі №826/17798/18 та від 23 вересня 2021 року у справі №640/8096/19.
Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що добросовісний платник податків зобов`язаний забезпечити отримання ним кореспонденції за адресою місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі невиконання цього обов`язку платник не вправі посилатись на неотримання ним документів як на обставину, що звільняє його від настання у зв`язку з цим негативних для такого платника наслідків.
При цьому, судовою палатою з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у постанові від 23 травня 2022 року (справа №810/3116/18) зазначено, що відповідно до пункту 42.2. статті 42 ПК України документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків або його законному чи уповноваженому представникові.
Касаційним адміністративним судом також вказано про те, що постійне неотримання поштової кореспонденції, яка направляється контролюючим органом на адресу платника податків є зловживанням останнім правом платника податків бути повідомленим контролюючим органом щодо прийнятих стосовно нього рішень.
З урахуванням висновків, викладених у рішеннях Верховного Суду, судова колегія уважає, що в силу положень абзацу 6 пункту 42.4 статті 42 та абзацу 2, 3 пункту 58.3 статті 58 Податкового кодексу України, прийняті контролюючим органом податкові повідомлення-рішення, які надіслані на податкову адресу ФОП ОСОБА_1 , зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, вважаються врученими відповідачу у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причин такого невручення.
Суд апеляційної інстанції наголошує, що відповідних належних доказів оскарження та скасування у судовому порядку прийнятих контролюючим органом податкових повідомлень-рішень №0017771304 від 20.11.2017, №0017781304 від 20.11.2017, скаржником до суду першої та апеляційної інстанцій не надано, а матеріали справи таких відомостей не містять.
За таких обставин, податкові зобов`язання, визначені податковими повідомленнями-рішеннями від 20.09.2018 року №005171405, №005161405, вважається узгодженими.
У зв`язку з несплатою суми узгодженого грошового зобов`язання, що підтверджується матеріалами справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог.
Разом з цим, судова колегія уважає безпідставними доводи скаржника, зокрема, про  неправомірності прийнятих податкових повідомлень-рішень та визначених в них грошових зобов`язань з огляду на таке.
Так, предметом позову у даній справі є обставини, які свідчать про наявність підстав, з якими закон пов`язує можливість стягнення податкової заборгованості в судовому порядку, встановлення факту її сплати в добровільному порядку або встановлення відсутності такого факту.
При цьому, питання правомірності нарахованих контролюючим органом грошових зобов`язань не охоплюється предметом даного позову, оскільки податкові повідомлення-рішення суб`єкта владних повноважень, згідно із якими відповідні зобов`язання визначено, не є предметом дослідження у даній справі.
В межах розгляду даної справи за позовом суб`єкта владних повноважень про стягнення заборгованості суд позбавлений процесуальної можливості здійснювати правовий аналіз питання правомірності нарахованих контролюючим органом грошових зобов`язань.
У свою чергу, оцінка податкового правопорушення, установленого за результатами перевірки ФОП ОСОБА_1 , на підставі якої контролюючим органом прийнятий акт індивідуальної дії, має здійснюватися судом у провадженні за позовом платника податків про оскарження такого акту, зокрема, податкового повідомлення-рішення.
За таких обставин, у спорах за позовом податкового органу про стягнення з платника податку податкового боргу установленню та дослідженню підлягає, зокрема, факт узгодженості грошового зобов`язання, а саме:
- факт оскарження платником податку у передбаченому Кодексом порядку (адміністративному та/або судовому) податкового повідомлення-рішення, яким контролюючим органом визначене грошове зобов`язання, чи є останнє узгодженим з огляду на наявність (відсутність) процедури оскарження;
- факт сплати/несплати платником податку узгодженого грошового зобов`язання, протягом строків, визначених законодавством, правильність нарахування пені за несвоєчасну сплату податкових зобов`язань;
- факт направлення та вручення платнику контролюючим органом податкової вимоги, дотримання позивачем порядку здійснення цього заходу.
Зазначене відповідає позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 03.02.2022 року № 560/4343/19 та від 12.07.2022 року у справі № 160/7345/20.
Відтак, питання правомірності нарахованих контролюючим органом грошових зобов`язань не охоплюється предметом позову про стягнення податкового боргу, оскільки податкове повідомлення-рішення суб`єкта владних повноважень, згідно із якими відповідні зобов`язання визначено, не є предметом дослідження у справі, а тому суд апеляційної інстанції не має процесуальних повноважень у межах розгляду даної справи здійснювати їх правовий аналіз.
Наведене є однією із гарантій дотримання у податкових відносинах принципу правової визначеності, як складової принципу верховенства права.
З урахуванням викладених законодавчих приписів дослідженню і оцінці підлягають питання чи набула сума податкового зобов`язання визначена контролюючим органом у податкових повідомлень-рішень статусу узгодженого грошового зобов`язання та статусу податкового боргу та з огляду на встановлене чи наявні правові підстави для її стягнення.
Щодо доводів скаржниці про розгляд судом справи за відсутності належного повідомлення його про дату, час і місце судового засідання, колегія суддів зазначає про таке.
Відповідно до частини другої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Згідно із частиною першою статті 44 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи мають рівні процесуальні права та обов`язки.
Частиною третьою статті 44 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що учасники справи мають право:
1) ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії, одержувати копії судових рішень;
2) подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам;
3) подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб;
4) ознайомлюватися з протоколом судового засідання, записом фіксування судового засідання технічними засобами, робити з них копії, подавати письмові зауваження з приводу їх неправильності чи неповноти;
5) оскаржувати судові рішення у визначених законом випадках;
6) користуватися іншими визначеними законом процесуальними правами.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Відповідно до частини першої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.
Аналіз наведених норм процесуального законодавства України дає підстави для висновку, що суд зобов`язаний створити учасникам справи належні можливості для використання всіх процесуальних прав, визначених Кодексом адміністративного судочинства України, зокрема:
- одержувати копії судових рішень; подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.
Як слідує з матеріалів справи, ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.01.2023 у справі №160/1224/23 прийнято позовну заяву Головного управління ДПС у Дніпропетровській області до розгляду та відкрито провадження у справі. Призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні за наявними у справі матеріалами). Надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву – протягом п`яти днів з дня вручення даної ухвали.
Так, у позовній заяві податковим органом зазначено наступну адресу ФОП  ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 .
30.01.2023 копія ухвали суду першої інстанції від 30.01.2023 у справі №160/1224/23 про відкриття провадження направлялась Дніпропетровським окружним адміністративним судом на адресу ФОП  ОСОБА_1 , а саме АДРЕСА_1 . 
Разом з цим, колегія суддів звертає увагу, що приписами частини 3-6 статті 171 КАС України визначено, якщо відповідачем у позовній заяві, вказана фізична особа, яка не є підприємцем,  суддя не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.
В даному випадку, Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області подано позовну заяву до ОСОБА_1 як фізичної особи підприємця, яка перебуває на обліку в ГУ ДПС у Дніпропетровській області, як платник податків фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 ).
З урахуванням вищевикладеного, судом апеляційної інстанції з`ясовано, що суд першої інстанції за належною адресою, яка відповідає податковій адресі  скаржниці направляв ухвалу про відкриття провадження разом із адміністративним позовом, проте конверт повернувся із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що є доказом належного повідомлення, оскільки зумовлена не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу.
Враховуючи встановлені судом апеляційної інстанції обставини, колегія суддів вважає, що відповідач був належним чином сповіщений про відкриття провадження у даній справі та призначення її до розгляду, а тому підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права відсутні.
Відповідно до статті 318 КАС України рішення суду підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил юрисдикції (підсудності), визначених статтями 20,22,25-28 цього Кодексу.
Справа не підлягає направленню на новий розгляд у зв`язку з порушеннями правил територіальної юрисдикції (підсудності), якщо учасник справи, який подав апеляційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи.
За результатами апеляційного перегляду справи, колегія суддів не знаходить підстав для застосування положень статті 318 КАС України у даній справі, оскільки відповідачем не доведено порушення судом першої інстанції норм процесуального закону. 
Варто зазначити, що сам лише факт зареєстрованого місця проживання відповідача фізичної особи, встановлений в суді апеляційної інстанції, та невідомий суду під час розгляду справи в суді першої інстанції з незалежних від нього причин, не є підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд в порядку статті 318 КАС України.
Щодо аргументів, які викладені скаржницею стосовно того, що податковим органом всупереч положенням ст. 59 Податкового кодексу України не винесено податкову вимогу після прийняття податкових повідомлень-рішень, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Так, в апеляційній сказі зазначено, що в уточненій позовній заяві позивач посилається на податкову вимогу форми «Ф» № 2077-23 від 29.10.2015.
Зі змісту копії корінця податкової вимоги форми «Ф» від 29.10.2015 № 2077- 23 вбачається наявність у відповідача станом на 28.10.2015 податкового боргу на суму 25 000,00 грн. (КБК 18011001).
Разом з тим, перевірка, за результатами якої позивачем були пред`явлені вимоги до відповідача у цій судовій справі, мала місце з 27.09.2017 по 29.09.2017 (а. с. 9).
Позаяк, з доданих позивачем до позову даних по інтегрованим карткам платника податків відповідача не вбачається як існування у останнього податкового боргу в сумі 25000,00 грн. станом на 29.10.2015, так і його правова природа (час, підстави виникнення, дата та час узгодження податкового зобов`язання тощо).
Відповідно, це дозволяє стверджувати, що податкові зобов`язання відповідача перед позивачем в сумі 285 627,77 грн. не пов`язані з ним, а отже вимагають надсилання позивачем відповідної податкової вимоги відповідачу.
Водночас матеріали справи не містять такої нової вимоги позивача, направленої відповідачу.
Згідно пункту 59.1 статті 59 ПК України, у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.
Податкова вимога може надсилатися (вручатися) контролюючим органом за місцем обліку платника податків, в якому обліковується податковий борг платника податків.
Податкова вимога не надсилається (не вручається), а заходи, спрямовані на погашення (стягнення) податкового боргу, не застосовуються, якщо загальна сума податкового боргу платника податків не перевищує ста вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. У разі збільшення загальної суми податкового боргу до розміру, що перевищує сто вісімдесят неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, контролюючий орган надсилає (вручає) податкову вимогу такому платнику податків. Строк давності, визначений пунктом 102.4 статті 102 цього Кодексу для стягнення податкового боргу, у такому випадку розпочинається не раніше дня виникнення податкового боргу у сумі, що перевищує сто вісімдесят неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Відповідно до вимог пункту 59.5 ПК України у разі якщо у платника податків, якому надіслано (вручено) податкову вимогу, сума податкового боргу збільшується (зменшується), погашенню підлягає вся сума податкового боргу такого платника податку, що існує на день погашення.
У разі якщо після направлення (вручення) податкової вимоги сума податкового боргу змінилася, але податковий борг не був погашений в повному обсязі, податкова вимога додатково не надсилається (не вручається).
Податкова вимога є дійсною протягом усього терміну безперервного існування податкового боргу платника податків з моменту його утворення та до моменту його повного погашення за всіма видами податків і зборів. При цьому, грошові зобов`язання, які складають податковий борг, можуть змінюватися як кількісно, так і за видами податків. Проте у разі зміни суми податкового боргу нормами Податкового кодексу України не передбачено обов`язку контролюючого органу повторно формувати та вручати платнику податків податкову вимогу.
Аналогічна правова позиція неодноразово викладалась Верховним Судом, зокрема в постановах від 12 червня 2018 року (справа № 810/2533/16), від 19 лютого 2019 року (справа № 818/1117/16), від 04 березня 2019 року (справа №2а-6053/11/1070), від 25 лютого 2020 року (справа №1340/5767/18).
Судом апеляційної інстанції враховано правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 19.02.2019 у справі №818/117/16, згідно якої: «Податкова вимога є дійсною протягом усього терміну безперервного існування податкового боргу платника податків з моменту його утворення до моменту, зокрема, повного погашення податкового боргу платником за всіма видами податків і зборів. При цьому, грошові зобов`язання, які складають податковий борг, можуть змінюватися як кількісно, так і за видами податків. Тільки після того, як платник податків повністю погасить податковий борг, включаючи пеню, податкова вимога буде вважатись відкликаною в розумінні підпункту 60.1.1 пункту 60.1 статті 60 ПК України, а у разі виникнення в майбутньому суми податкового боргу контролюючим органом має бути виставлена нова податкова вимога.»
З огляду на правове регулювання порядку направлення податкових вимог, повторне направлення податкової вимоги не передбачено виключно у випадку, якщо з моменту направлення першої вимоги, податковий борг, визначений у ній, не погашено у повному обсязі з урахуванням і того боргу, який виник після її направлення. Проте у разі, якщо після направлення податкової вимоги податковий борг був погашений у повному обсязі, вважається, що правовідносини з його погашення вичерпали своє значення (припинилися). Відповідно, у разі виникнення в подальшому у платника податків нового податкового боргу, порядок вжиття контролюючим органом заходів щодо його погашення розпочинається спочатку - шляхом, зокрема, направлення платникові податків нової податкової вимоги.
Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 25 лютого 2020 року у справі № 1340/5767/18.
Разом з тим, платником не надано доказів погашення суми податкового боргу, визначеного в податковій вимогі.
Виходячи з наведеного, твердження відповідача про те, що податковий орган повинен був направляти іншу податкову вимогу, є безпідставним.
Відповідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Отже, ст.2 КАС України та ч.4 ст.242 КАС України вказують, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та надано їм належну юридичну оцінку, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 березня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.
   
Головуючий - суддя                                                                      Т.І. Ясенова 

                               суддя                                                                      А.В. Суховаров 

                               суддя                                                                      О.В. Головко