ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2024 року	Львів	Справа № 460/17259/23 пров. № А/857/6792/24	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді:                                        Матковської З. М.,
суддів:                                                            Гінди О.М., Качмара В.Я. 
розглянувши у порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2024 року у справі №460/17259/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа Військова частина НОМЕР_2 про визнання дії та бездіяльності протиправними (головуючий суддя першої інстанції В. В. Щербакова, час ухвалення – у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження, місце ухвалення м. Рівне, дата складання повного тексту 22.02.2024),-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі – відповідач), в якому просив суд визнати протиправними дії відповідача щодо ненарахування та невиплати середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.03.23 по 20.06.23; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.03.23 по 20.06.23 в сумі 130844,28 грн.
В обґрунтування позову зазначав, що відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Тому, на думку позивача він має право на отримання середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку в розмірі 130844,28 грн. 
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2024 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.03.2023 по 07.04.2023 в сумі 14 232,42 грн.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.03.2023 по 20.06.2023 в сумі 30188,54 грн.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представником Військової частини НОМЕР_1 подано апеляційну скаргу. За доводами викладеними у скарзі представника відповідача, вирішуючи справу суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та неповно з`ясував обставини справи, що є підставою для скасування судового рішення. Зокрема, на думку представника відповідача при вирішенні спору суд помилився у розрахунках. Зокрема, посилаючись на зміст Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого  наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року №260, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 р. №745/32197, зазначає, що одноразове додаткове грошового забезпечення 30 000 грн нараховується військовослужбовцю згідно з бойовим наказом пропорційно часу виконання бойових завдань. Судом помилково враховано вказану додаткову винагороду позивачу при розрахунку, унаслідок чого судом неправильно розраховано середній заробіток у сумі 1557 грн, а не 582,60 грн. Ця помилка вплинула на правильність розрахунку в цілому, відповідно і на законність судового рішення першої інстанції. Скаржник просить скасувати вищенаведене рішення суду та постановити нове, стягнути суму середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні без урахування  додаткової винагороди 30 000 грн. 
Відзив позивача на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Відповідно до п. 3 ч. 1  ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Відповідно до частини першої статті 308 КАС України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю – доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (далі – Закон України № 2011-ХІІ) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Згідно з пунктами 2, 4 статті 9 Закон України №2011-ХІІ визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Відповідно до частини другої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (в редакції на час виключення позивача зі списків) закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України.
Так, пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого    Указом Президента України від 10.12.2008 року № 1153/2008, передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Статтею 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.
Верховний Суд у постанові від 18 липня 2018 року по справі №825/325/16 вказав, що при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те, що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету та інших обставин справи.
Відповідно до п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року №100 передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки. Обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки, на які працівник набув право до 31 грудня 2023 р., проводиться виходячи з виплат, нарахованих у 2023 році. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку, матеріальна (грошова) допомога. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
В даній справі, відповідач Військова частина НОМЕР_2 провела фактичний розрахунок з позивачем щодо виплати грошових коштів поза межами строку, встановленого  статтею 116 КЗпП України.
Одночасно, колегія суддів звертає увагу скаржника на те, що питання щодо правильності (повноти) нарахування сум грошового забезпечення, в тому числі і додаткової винагороди відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022р. №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», не є предметом спору у даній справі.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції що позивач має право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Так, як установлено судом за матеріалами справи, та не оспорюється представником відповідача ОСОБА_1 , проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 , яка перебувала на фінансовому утриманні Військової частини НОМЕР_1 .
Наказом командира Військової частини НОМЕР_2 №88 від 29.03.2023 позивач був звільнений з військової служби у запас на підставі підпункту «г» п.2 ч.4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та  виключений зі списків особового складу.
Як підтверджується матеріалами справи, 07.04.2023 на картковий рахунок позивача надійшли кошти у сумі 64302,05 грн від військової частини НОМЕР_1 . Крім того, 20.06.2023 позивачу виплачено грошове забезпечення шляхом перерахування на картковий рахунок позивача в розмірі 30820,98 грн. 
Тобто, вказані обставини свідчать про непроведення повного розрахунку відповідача із позивачем в день його звільнення.
Як зазначав представник відповідача, 30.06.2023 року позивачу виплачено додаткову винагороду на період дії воєнного стану.
ч.2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Конституційний Суд України у рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП у взаємозв`язку з положеннями ст.117, ст.237-1  цього  Кодексу  роз`яснив, що згідно ст.47 КЗпП роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку.
Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП. Тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
В ст.116 КЗпП видно, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
ст.117 КЗпП встановлено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені  ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст.117 КЗпП відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Однак, встановлений ст.117 КЗпП механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Певні намагання віднайти такий баланс простежуються у судових рішеннях Верховного Суду України (зокрема, у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16), постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц.
Як видно з матеріалів справи, позивач звільнений з військової служби 29.03.2023 року, а остаточний розрахунок з ним проведено 20.06.2023 року, що сторонами не заперечується.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17 зазначила, що умовами застосування ч.1  ст.117 КЗпП  є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
ч.2 ст.117 КЗпП при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
За текстом постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого  ст. 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Водночас, чітка формула застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до  ст.117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні міститься у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19.
Отже, колегія суддів апеляційного суду вважає, що відшкодування за час затримки, передбачене ч. ст.117 КЗпП, необхідно розраховувати із принципів розумності, справедливості та пропорційності.
Цих принципів повністю дотримано судом першої інстанції при вирішенні даної справи.
Зокрема, як убачається з довідки про доходи ОСОБА_1 , яка видана в/ч НОМЕР_1 та міститься в матеріалах справи (а.с. 73), за січень 2023 року грошове забезпечення позивача складалося у сумі 43732,8 грн (13732,80 + 30 000); за лютий 2023 року грошове забезпечення позивача складалося у сумі 49568,72 (20640,45 + 28928,27), що становить за два місяці, тобто які передують події, з якою пов`язаний обов`язок з виплати всіх належних позивачу сум.
Розраховуючи суму коштів, яка підлягає стягненню, суд зазначив, що протягом цих двох місяців було 59 календарний день. Виходячи з цього, середньоденний заробіток становить  1581,38 грн. (з розрахунку (43732,80+49568,72) :  59).
Водночас, як на момент звернення позивача із даним позовом, так і на час виплати позивачу заборгованості грошового забезпечення, редакція ст.117 КЗпП України передбачала виплату працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
В свою чергу, відповідно до ч. 3 ст. 3 КАС України, провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Оскільки період затримки розрахунку при звільненні перевищує шість місяців, то у відповідності до частини першої статті 117 КЗпП України відповідач повинен виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні лише за шість місяців.
Зважаючи на внесені у ст.117 КЗпП України зміни (в редакції Закону № 2352-IX від 01 липня 2022 року), відповідач повинен виплатити позивачу його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців, тобто з 30.03.2023 (наступний день після звільнення) по 07.04.2023 (дату виплати грошового забезпечення у розмірі 64 302,05 грн., але не більше як за шість місяців), що складає 9 календарних днів, та з 30.03.2023 наступний день після звільнення) по 20.06.2023 (дату виплати грошового забезпечення у розмірі 30 820,98 грн., але не більше як за шість місяців), що складає 83 календарні дні.
З наведеного, середнє грошове забезпечення за час затримки виплати позивачеві при звільненні зі служби становить 14232,42 грн. (1581,38 грн х 9 днів) за період з 30.03.2023 по 07.04.2023 на суму виплати грошового забезпечення у розмірі 64302,05 грн та 131 254, 54 грн (1581,38 х 83 дні) за період з 30.03.2023 по 20.06.2023 на суму виплати грошового забезпечення  у розмірі 30820,98 грн. 
Суд зауважив, що визначений розмір середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 30.03.2023 по 07.04.2023 (але не більше як за шість місяців) в сумі 14232,42 грн не перевищує розміру несвоєчасно виплаченого  грошового забезпечення, а відтак є співмірним і підлягає стягненню у повному обсязі.
Натомість визначений розмір середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 30.03.2023 по 20.06.2023 (але не більше як за шість місяців) в сумі 131 254,54 грн в порівнянні із сумою несвоєчасно виплаченого грошового забезпечення (30 820,98 грн.) не можна вважати співмірною, оскільки вона значно перевищує суму такого грошового забезпечення.
Застосовуючи критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, суд послався на висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 року в справі №761/9584/15-ц, так, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до  ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
З урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Як видно з судового рішення, при вирішенні поставленого питання суд врахував такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.
Вказаний підхід застосовано Касаційним адміністративним судом під час вирішення справи № 806/2473/18 і наведено в постанові від 30.10.2019 року.
За приписами частини 5 статті 242 КАС України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, суд вказав на те, що при розмірі невиплаченого грошового забезпечення в сумі 30 820,98 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку становить 131 254,54  грн, що набагато перевищує розмір невиплаченого грошового забезпечення, а тому суд застосував до даних правовідносин принцип співмірності.
Зокрема, істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 30 820,98 грн./131254,54грн. (несвоєчасно виплачена сума грошового забезпечення/середній заробіток за весь час затримки розрахунку) = 0,23.
Сума, яка підлягає відшкодуванню становить: 1581,38 грн. (середньоденна заробітна плата позивача) х 0,23 х 83 (дні затримки розрахунку) = 30 188,54 грн. 
Враховуючи співмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, фактично заявленими позовними вимогами, суд дійшов висновку про те, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, середній заробіток за час затримки розрахунку за період 30.03.2023 по 20.06.2023 на суму виплаченого грошового забезпечення 30 820,98 грн. має бути перераховано та виплачено позивачу в розмірі 30 188,54 грн. 
Такі висновки суду першої інстанції повністю підтверджуються дослідженими у справі доказами, тому доводи апеляційної скарги відповідача в цій частині задоволенню не підлягають.
З огляду на те, що інші висновки Рівненського окружного адміністративного суду в рішенні від 22 лютого 2024 року у справі № 460/17259/23 не оскаржуються, тому вони апеляційним судом не перевіряються.
Будь-яких інших підстав для зміни чи скасування судового рішення, які передбачено вимогами статей 315-319 КАС України в апеляційній скарзі представником військової частини НОМЕР_2 не наведено.
З урахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги задоволенню не підлягають.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують із наведених вище підстав.
Відповідно до  ст. 139 КАС України, судові витрати, понесені в суді апеляційної інстанції перерозподілу не підлягають.
Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 – залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2024 року у справі №460/17259/23 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	З. М. Матковська 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	В. Я. Качмар