КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
    03680 м. Київ , вул. Солом`янська, 2-а 

Номер апеляційного провадження №  22-ц/824/4866/2023                                                          

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ
 
            01 листопада 2023 року                                                             м. Київ
                                                                                                                 Справа № 760/403/17
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   
головуючого   судді-доповідача                             Ящук Т.І., 
суддів                                                                        Кирилюк Г.М., Немировської О.В.,  
за участю секретарів  судового засідання             Кравченко Н.О. , Грицишина А.А. 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «УКРГАЗБАНК», яка подана представником Малою Вірою Володимирівною,  на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2022 року, ухвалене у складі судді Букіної О.М.,
у справі за позовомПублічного акціонерного товариства акціонерний банк «УКРГАЗБАНК» до   ОСОБА_3 , ОСОБА_4   про стягнення заборгованості,
встановив:
 
У січні 2017 року позивач ПАТ АБ «Укргазбанк» звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в якому просить стягнути солідарно з відповідачів на користь банку заборгованість за кредитним договором № 105-Ф/08 від 18.07.2008 у наступному розмірі: заборгованість по процентам поточна - 9590,77 грн., заборгованість по процентам прострочена - 1 211 635,23 грн., пеня за несвоєчасне погашення кредиту в межах строку позовної давності - 793 626,54 грн., заборгованість по пені за несвоєчасну сплату процентів в межах строку позовної давності - 1 261 387,99 грн.
В обґрунтування своїх вимог вказує, що 18.07.2008 року між ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 105-Ф/08 від 18.07.2008. Згідно з п.1.1 кредитного договору банк надає позичальнику кредит, у сумі 1 200 000 грн., на строк із 18.07.2008 по 17.07.2018 або по день визначений в п. 1.6 та/або п.3.3.11 цього договору, із сплатою процентів за користування кредитом, виходячи із 18,5 % річних. 
Відповідно до пп.3.1.1 кредитного договору, банк зобов`язався відкрити позичальнику позичковий рахунок № НОМЕР_1 і рахунок для погашення заборгованості по кредиту, процентів за його використання та всіх комісійних платежів передбачених цим договором №373950175091.980, та видати позичальнику кредит в сумі, зазначеній в п.1.1 з позичкового рахунку, шляхом безготівкового перерахування на поточний рахунок № НОМЕР_2 , відкритий у ВАТ АБ «Укргазбанк». 
Згідно з п.п. 3.3.3 кредитного договору, позичальник зобов`язався повернення суми кредиту здійснювати на рахунок № НОМЕР_3 , відкритий у ВАТ АБ «Укргазбанк», щомісячно з 1-го по 10-е число кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту, в розмірі не менше 1/120 від суми отриманого кредиту, що становить 10 000 грн., а останній платіж сплачується в сумі 10 000 грн. не пізніше 17 липня 2018 року. 
Відповідно до п.п. 3.1.10 кредитного договору, на залишок простроченої заборгованості за кредитом банк нараховує проценти, виходячи із процентної ставки зазначеної у п.1.1 збільшеної на 1 процент, починаючи з дня виникнення простроченої заборгованості. Згідно з абз. 3 пп. 3.3.4 кредитного договору, у разі виникнення простроченої заборгованості за кредитом  позичальник зобов`язаний сплачувати проценти за користування кредитом виходячи із процентної ставки, встановленої пп.3.1.10 цього договору, починаючи з дня виникнення простроченої заборгованості за кредитом та пеню у розмірі 0,1 % від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення.
Зазначає, що позивачем свої зобов`язання за кредитним договором були виконанні, проте позичальник порушив свої зобов`язання, у зв`язку із чим рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 02.12.2011 року, яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 15.03.2012 року, було задоволено позов ПАТ АБ «Укргазбанк» про стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заборгованості. Відповідно до п.5.3. кредитного договору, за порушення строків повернення кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом, позичальник зобов`язаний сплатити банку пеню у розмірі 0,1 % від суми невиконаного зобов`язання за кожен день прострочення платежу від дня виникнення такого прострочення до повного погашення заборгованості, але в межах строків позовної давності.
 Забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 18.07.2008 між ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк», ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір поруки № 105-Ф/08-Р, відповідно до п.1.1 якого, поручитель ( ОСОБА_4 ) зобов`язується перед кредитором відповідати за виконання позичальником зобов`язань по кредитному договору № 105-Ф/08 від 17.07.2008.
Вказує, що станом на 16.08.2016 року банком нараховано: заборгованість по процентам поточна - 9590,77 грн., заборгованість по процентам прострочена - 1 211 635,23 грн., пеня за несвоєчасне погашення кредиту в межах строку позовної давності - 793 626,54 грн., заборгованість по пені за несвоєчасну сплату процентів в межах строку позовної давності - 1 261 387,99 грн., а всього - 2 055 014,53 грн.
 
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.
 
Не погоджуючись з рішенням, представник ПАТ АБ «Укргазбанк» - Мала В.В. звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, порушення та неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, при розгляді даної справи та ухвалені рішення суд першої інстанції керувався виключно висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 04.07.2018 у справі №310/11534/13-ц, згідно з якими право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України. 
Звертає увагу на те, що постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №310/11534/13-ц не містить висновків щодо застосування норм права, а норми чинного законодавства України, положення яких викладені судом першої інстанції у вказаному рішенні, а саме: ст. ст. 526, 598, 599, 610, 611, 1049 та 1054 ЦК України не передбачають припинення зобов`язань щодо сплати процентів за користування кредитом у разі направлення кредитором вимоги, згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Отже, оскаржуване рішення підлягає скасуванню, оскільки судом при його ухваленні не застосовано закон, який підлягав застосуванню, зокрема, ст. ст. 611, ст. 1048, 1054 ЦК України. 
Вказує, що вимога позивача щодо стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором щодо сплати процентів та пені, що виникла за період з 22.12.2010 року по 16.08.2016 року, ґрунтується на тому, що відповідно до умов кредитного договору, зобов`язання відповідача 1 за кредитним договором можуть бути припинені виключно внаслідок їх виконання. Однак, відповідачем 1 зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати процентів у встановлені кредитним договором строки виконані не були, у зв`язку з цим позивач у лютому 2011 року звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, що виникла станом на 21.12.2010 року. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 02.12.2011 року у справі №2- 2514/11 стягнуто зазначену вище суму заборгованості з відповідачів, яке виконано в добровільному порядку не було. 
Отже, у зв`язку з тим, що зобов`язання відповідача 1 щодо погашення суми простроченої заборгованості за кредитом, процентами та штрафними санкціями, що були предметом розгляду у справі №2-2514/11, залишаються не виконаними, у відповідача 1 продовжують виникати нові зобов`язання щодо сплати процентів за користування кредитними коштами (встановлені абз. п.п. 3.3.4 кредитного договору) та пені за порушення строків/термінів повернення кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом (відповідно до п. 5.3. кредитного договору), та позивач має право вимагати виконання відповідачами зобов`язань за кредитним договором в примусовому порядку. 
Даний висновок підтверджується правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 13 грудня 2018 року у справі №913/11/18, щодо застосування ч. 1 ст. 1048 ЦК України. Також просить врахувати позицію, викладену у п. 4.11 постанови Верховного Суду від 18.02.2019 року у справі №910/21449/17щодо застосування ст. 625 ЦК України у подібних правовідносинах. Крім того, звертає увагу на висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 26.01.2021 по справі № 522/1528/15-ц. 
Посилається на те, що оскільки умовами кредитного договору передбачено обов`язок позичальника сплачувати проценти за користування кредитними коштами за весь строк фактичного користування кредитом та до дня повного погашення простроченої заборгованості за кредитом, позивач має правові підстави вимагати в судовому порядку стягнення процентів, що нараховані після реалізації позивачем права достроково вимагати повернення кредиту у повному обсязі, а відповідно, і сплати пені за порушення зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати процентів. 
Отже, висновок суду першої інстанції щодо того, що позивач має право на стягнення з відповідачів виключно процентів, нарахованих до дня, встановленого позивачем у вимозі до відповідача 1 від 05.04.2011 про дострокове повернення кредиту в сумі 1 672 846,96 грн., не відповідає обставинам справи, як і висновок щодо пропуску позивачем строку позовної давності для звернення до суду із позовом про стягнення заборгованості по процентам та пені, що є предметом спору у даній справі. 
З позовної заяви та з доданого до неї розрахунку заборгованості вбачається, що станом на дату звернення позивача із позовом, що розглядається (05.01.2017 року), кредит
відповідачем 1 повернутий не був, відповідно у останнього продовжують виникати
зобов`язання щодо сплати процентів за користування кредитом/простроченою заборгованістю за кредитом та пені, строк позовної давності за якими не сплив.
В судовому засіданні представник позивача  ПАТ АБ «Укргазбанк» - Мала В.В. підтримала апеляційну скаргу та просила задовольнити.
Представник відповідача ОСОБА_3 -  ОСОБА_5 вважала доводи апеляційної скарги безпідставними та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін. 
Відповідач ОСОБА_4   в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України судом визнано за можливе розглянути справу за її відсутності. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача,  з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. 
 
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції  враховував, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 02.12.2011, яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 15.03.2012, було задоволено позовні вимоги ПАТ АБ «Укргазбанк» про стягнення із ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заборгованості  та стягнуто  солідарно із ОСОБА_3 та ОСОБА_4  на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованість станом на 21.12.2010, що складається: 910 000 грн. - сума кредиту, що стягується достроково; 12 231,45 - заборгованість по процентах поточна; 77 577,82 - пеня за несвоєчасне погашення кредиту в межах строку позовної давності; 71 825,16 - пеня за несвоєчасну сплату процентів; 227 186,62 - заборгованість по кредиту прострочена; 259 985,96 - заборгованість по процентах прострочена; штраф - 95 500 грн.
Виходячи із умов кредитного договору (пункти 3.1.10., 3.3.4, 5.3 ) суд дійшов висновку, що  позивач має право на пред`явлення до відповідачів вимоги про стягнення поточної та простроченої заборгованості по процентах за період не охоплений рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 02.12.2011, тобто з 22.12.2010, а також позивач має право на пред`явлення до відповідачів вимоги про стягнення пені за несвоєчасне погашення кредиту та сплати процентів в межах строку позовної давності.
При цьому  суд враховував, що право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.  Як було встановлено судом, 05.04.2011 ПАТ АБ «Укргазбанк» надіслало ОСОБА_3 претензію про повернення заборгованості по кредиту в сумі 1 672 846,96 грн. протягом 10 днів від дати отримання даної претензії, тобто позивачем змінено умови спірного кредитного зобов`язання. Таким чином, після пред`явлення даної претензії та закінчення 10-ти денного строку на її виконання у позивача виникло право на звернення до суду із позовом про стягнення із відповідачів процентів передбачених кредитним договором. 
Однак, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що  10-ти денний строк для виконання відповідачем-1 вимоги позивача про дострокове повернення заборгованості по кредиту в сумі 1 672 846,96 грн. закінчився 15.04.2011, та саме із цього часу у позивача виникло право на звернення із позовом до суду із вимогами про стягнення із відповідачів спірної заборгованості. Проте, із даним позовом до суду позивач звернувся лише 05.01.2017, тобто є очевидним, що позивачем пропущено трирічний строк на звернення до суду з даним позовом в частині вимог про стягнення процентів передбачених договором.  Також суд дійшов  висновку, що позивачем пропущено однорічний строк на звернення до суду із вимогами про стягнення пені за порушення зобов`язань за кредитним договором.
Таким чином, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що  позивачем пропущено строк позовної давності щодо позовних вимог про стягнення процентів та пені, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити саме з цих підстав.
З висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог колегія суддів погоджується, проте вважає, що суд першої інстанції помилився щодо правових підстав для відмови у позові, виходячи з наступного. 
 
Як вбачається з матеріалів справи,  18 липня 2008 між ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 105-Ф/08 від 18.07.2008 (а.с. 8-11, т. 1).
Згідно п.1.1 кредитного договору банк надає позичальнику кредит, у сумі 1 200 000 грн., на строк із 18.07.2008 по 17.07.2018 або по день визначений в п. 1.6 та/або п.3.3.11 цього договору, із сплатою процентів за користування кредитом, виходячи із 18,5 % річних.
Відповідно до пп.3.1.1 кредитного договору, банк зобов`язався відкрити позичальнику позичковий рахунок № НОМЕР_1 і рахунок для погашення заборгованості по кредиту, процентів за його використання та всіх комісійних платежів передбачених цим договором №373950175091.980, та видати позичальнику кредит в сумі, зазначеній в п.1.1 з позичкового рахунку, шляхом безготівкового перерахування на поточний рахунок № НОМЕР_2 , відкритий у ВАТ АБ «Укргазбанк».
Згідно пп. 3.3.3 кредитного договору, позичальник зобов`язався повернення суми кредиту здійснювати на рахунок № НОМЕР_3 , відкритий у ВАТ АБ «Укргазбанк», щомісячно з 1-го по 10-е число кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту, в розмірі не менше 1/120 від суми отриманого кредиту, що становить 10 000 грн., а останній платіж сплачується в сумі 10 000 грн. не пізніше 17 липня 2018 року.
В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 18.07.2008 між ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк», ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір поруки № 105-Ф/08-Р.
Відповідно до п.1.1 договору поруки, поручитель ОСОБА_4 зобов`язується перед кредитором ПАТ АБ «Укргазбанк» відповідати за виконання позичальником ОСОБА_3 зобов`язань по кредитному договору № 105-Ф/08 від 17.07.2008.
 
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 02.12.2011, яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 15.03.2012, було задоволено позовні вимоги ПАТ АБ «Укргазбанк» про стягнення із ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заборгованості (а.с. 24-33, т. ).
Стягнуто солідарно із ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованість в сумі 1 558 807,19 грн., 95 500,00 грн. штрафу, 1700 грн. судового збору та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, а всього 1 656 127,19 грн.
Зустрічний позов ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ПАТ АБ «Укргазбанк» про визнання договорів недійсними залишено без задоволення.
Відповідно до змісту мотивувальної частини рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 02.12.2011, суд прийшов до висновку про солідарне стягнення із відповідачів на користь позивача заборгованість станом на 21.12.2010, що складається: 910 000 грн. - сума кредиту, що стягується достроково; 12 231,45 - заборгованість по процентах поточна; 77 577,82 - пеня за несвоєчасне погашення кредиту в межах строку позовної давності; 71 825,16 - пеня за несвоєчасну сплату процентів; 227 186,62 - заборгованість по кредиту прострочена; 259 985,96 - заборгованість по процентах прострочена; штраф - 95 500 грн.
 
Таким чином, рішенням Солом`янського районного суду від 02 грудня 2011 року  з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було достроково стягнуто  суму наданого кредиту, заборгованість за кредитом та процентами за користування кредитом, а також пеню за несвоєчасну сплату процентів та кредиту  і  штраф.
Крім того, з матеріалів даної справи встановлено, що 05 квітня 2011 року ПАТ АБ «Укргазбанк»  звернувся з претензією  до  ОСОБА_3   про дострокове виконання зобов`язань позичальником, відповідно до умов п.4.1, 5.1 кредитного договору та вимагав протягом 10 днів від дати отримання даної претензії сплатити суму заборгованості за простроченими та поточними нарахуваннями:
- заборгованість за кредитом прострочена - 257 186 грн. 62 коп., 
- сума поточної заборгованості, що підлягає достроковому поверненню - 880 000 грн.;
- заборгованість за процентами   поточна 18 083 грн. 55 коп., 
- заборгованість за процентами прострочена - 312 435 грн. 61 коп..
- заборгованість зі штрафних санкції за несвоєчасну сплату кредиту - 79 168,13 грн., за несвоєчасну сплату процентів та кредиту - 205 141 грн. 18 коп., штраф - 95 500 грн. 
Таким чином, надіславши претензію про повернення заборгованості по кредиту ( як простроченої, так і про дострокове повернення усієї суми кредиту) на загальну суму 1672 846  грн. 96 коп. протягом 10 днів від дати отримання даної претензії, ПАТ КБ «Укргазбанк» змінив  умови кредитного зобов`язання,  10-ти денний строк для виконання ОСОБА_3   вимоги позивача про дострокове повернення заборгованості по кредиту закінчився 15 квітня 2011 року. 
Разом з тим, як вбачається зі змісту рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 02 грудня 2011 року, заборгованість була стягнута із відповідачів  станом на 21 грудня 2010 року, тобто проценти за користування кредитом та пеня були  стягнуті за період по 21 грудня 2010 року. 
 
Звертаючись до суду з даним позовом 29 грудня 2016 року, ПАТ АБ «Укргазбанк» просив стягнути солідарно з відповідачів:
- прострочену заборгованість  за процентами на суму 1 211 635 грн. 23 коп., що нарахована за період з 22 грудня 2010 року по 31 липня 2016 року;
- поточну заборгованість по процентах за період з 01 серпня 2016 року по 16 серпня 2016 року на суму 9590 грн. 77 коп.;
- пеню за несвоєчасне погашення кредиту на суму 793 626 грн. 54 коп., що нарахована за період 17 серпня 2013 року по 16 серпня 2016 року;
- пеню за несвоєчасне погашення процентів на суму 1 261 387 грн. 99 коп., що нарахована за період з 17 серпня 2013 року по 16 серпня 2016 року.
 
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
За частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц , наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, а отже, строк дії договору змінився з тридцятого дня з дати, зазначеної на квитанції, яка надається банку відділенням зв`язку при відправленні позичальнику листа з вимогою про дострокове повернення кредиту, сплату процентів за користування ним з повідомленням про вручення, і вважається таким, що має бути виконаним у повному обсязі.
У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.
Щодо нарахування пені необхідно зважати на вимоги статей 549, 550, 551 ЦК України, згідно з якими пенею є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання і яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Проценти на неустойку не нараховуються та, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Тобто неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України) з першого дня прострочення та до тих пір, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі. Разом з тим відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Таким чином, стягнути неустойку (зокрема, пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише в межах спеціальної позовної давності, яка згідно із частиною першою статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, установленими статтями 253-255 цього Кодексу, від дня порушення грошового зобов`язання.
З огляду на зазначене Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 у справі №310/11534/13-ц дійшла висновків про те, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. 
Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
 
Зазначені висновки підтвердила Велика Палати Верховного Суду в постанові  від 05 квітня 2023 року в справі № 910/4518/16, оскільки не вбачала підстав для їх відступу. Крім того, у зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду уточнила раніше висловлений свій висновок, викладений у пункті 123 постанови від 18 січня 2022 року в справі  № 910/17048/17, про те, що з огляду на умови кредитного договору нарахування процентів за користування кредитом припиняється у день фактичного повернення кредиту незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів, та зазначила, що у разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту за період після прострочення виконання, нараховуються не проценти за «користування кредитом» (стаття 1048 ЦК України), а проценти за порушення грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) у розмірі, визначеному законом або договором. 
Отже, кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти лише впродовж строку дії кредитного договору або до звернення кредитора до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості, після спливу такого строку нарахування відсотків є безпідставним.
 
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає  обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що за наявності прострочення виконання основного зобов`язання в обумовлений сторонами строк ПАТ АБ «Укргазбанк» використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку, а також пред`явивши відповідну вимогу про дострокове погашення заборгованості до боржника. Таким чином, своїми діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, із чим погодився й суд, який задовольнив позовні вимоги ПАТ АБ «Укргазбанк».
За таких обставин, правильним також є висновок суду про те, що позивач має право вимоги про сплату процентів від суми позики, передбачених ч. 1 ст. 1048 ЦК України, до дня, встановленого кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту.
 
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком  суду першої інстанції про наявність у позивача права на нарахування процентів за користування кредитом та пені за період, що не був охоплений рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 02 грудня 2011 року, а саме за період з 22 грудня 2010 року по 15 квітня 2011 року. 
Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Разом з тим, оскільки з даним позовом позивач ПАТ КБ «Укргазбанк» звернувся 29 грудня 2016 року, пропустивши трирічний строк позовної давності, то позовні вимоги про стягнення процентів за користування кредитом за період з 22 грудня 2010 року по 15 квітня 2011 року, задоволенню не підлягають з підстав пропуску позивачем строку позовної давності.
 
Однак, апеляційний суд вважає помилковими висновки суду першої інстанції про наявність у банку права, відповідно до умов п. 3.1.10, 3.3.4, 5.3 кредитного договору нараховувати проценти  та пеню за увесь період, не охоплений рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 02.12.2011 року.  
Висновки суду першої інстанції  про  відмову у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску позовної давності щодо стягнення процентів, нарахованих за період з 16 квітня 2011 року по 16 серпня 2016 року,  а також пені за несвоєчасне погашення кредиту на суму 793 626 грн. 54 коп., що нарахована за період 17 серпня 2013 року по 16 серпня 2016 року;  пені  за несвоєчасне погашення процентів на суму 1 261 387 грн. 99 коп., що нарахована за період з 17 серпня 2013 року по 16 серпня 2016 року, - колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки підстави для їх нарахування за вказаний період у ПАТ АБ «Укргазбанк»  були відсутні з огляду на дострокове стягнення усієї суми кредиту та відповідно завершення строку кредитування, зміненого на власний розсуд банком, на дату 15 квітня 2011 року.
 
Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного  Суду  у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (пункти 34, 35, 38) ,  від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 (пункти 6.20-6.24)),  термін «користування чужими грошовими коштами» (стаття 536 ЦК України) використовується у двох ситуаціях: 1) одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу; 2) прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. 
Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин в силу частини другої статті 1054 ЦК та до відносин із комерційного кредиту в силу частини другої  статті 1057 ЦК.
Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України.
Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.
Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до пункту 91 постанови від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Зазначена правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року № 14-10цс18,  від 04 липня 2018 року № 14-154цс18 та від 31 жовтня 2018 року № 14-318цс18,  згідно якої наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник не виконав, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, а кредитор в цьому випадку має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені.
 
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ПАТ КБ «Укргазбанк» просив стягнути з відповідачів заборгованість по процентах за користування кредитом  та пеню за несвоєчасне погашення кредиту та процентів. При цьому, як вбачається з розрахунку заборгованості, доданого позивачем до позовної заяви, у розрахунку банком не було враховано, що судовим рішенням від 02.12.2011 року було достроково стягнуто всю суму заборгованості за кредитом, оскільки вбачається, що проценти за користування кредитом нараховані  на суму заборгованості по кредиту, виходячи із графіку його погашення, визначеного п. 3.3.3 кредитного договору.
 Тобто проценти за ставкою 18,5% річних  нараховувались на суму кредиту, яка відповідно до графіку погашення кредиту, вважалась строковою заборгованістю, а проценти за ставкою 19,5% річних нараховані на суму кредиту, яка на дату нарахування вже була простроченою. Так, наприклад, проценти за період з 01 по 10 січня 2016 року за ставкою 18,5% нараховані на суму заборгованості по кредиту - 310 000 грн., а проценти за підвищеною ставкою 19,5% нараховані на суму простроченої заборгованості по кредиту - 827 186 грн. 62 коп. За період з 11 по 31 січня 2016 року нараховані проценти за ставкою 18,5% річних на суму заборгованості по кредиту - 300 000 грн., а проценти за підвищеною процентною ставкою 19,5%  річних нараховані на суму простроченої заборгованості - 837 186 грн. 62 коп.
Як вбачається з п.1.1 кредитного договору, кредит було надано позичальнику з умовою сплати процентів за користування кредитом за ставкою 18,5% річних.
Відповідно до п.п.3.1.10 кредитного договору, на залишок простроченої заборгованості за кредитом банк нараховує проценти, виходячи із процентної ставки зазначеної у п.1.1 збільшеної на 1 процент, починаючи з дня виникнення простроченої заборгованості.
Згідно абзацом 3 п.п. 3.3.4 кредитного договору, у разі виникнення простроченої заборгованості за кредитом позичальник зобов`язаний сплачувати проценти за користування кредитом виходячи із процентної ставки, встановленої п.п.3.1.10 цього договору, починаючи з дня виникнення простроченої заборгованості за кредитом та пеню у розмірі 0,1 % від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення.
Відповідно до п.5.3. кредитного договору, за порушення строків повернення кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом, позичальник зобов`язаний сплатити банку пеню у розмірі 0,1 % від суми невиконаного зобов`язання за кожен день прострочення платежу від дня виникнення такого прострочення до повного погашення заборгованості, але в межах строків позовної давності.
 
Таким чином,  звертаючись до суду з даним позовом, позивач ПАТ КБ «Укргазбанк» просив стягнути з відповідачів проценти за користування кредитом, посилаючись на ст. 1048, 1050 ЦК України та умови кредитного договору, визначені пунктами  3.1.10, 3.3.4 та 5.3 , нараховуючи при цьому проценти за користування кредитом згідно з графіком його погашення, визначеним п.3.3.3 кредитного договору. І користуючись виключно графіком погашення, банк визначав суму заборгованості по кредиту, на яку підлягали нарахуванню проценти за користування кредитом за ставкою 18,5% річних, як визначено п. 1.1. кредитного договору, а на яку суму заборгованості - підлягали нарахуванню проценти за користування кредитом за підвищеною ставкою 19,5% річних, відповідно до п. 3.1.10 кредитного договору.
З викладеного розрахунку вбачається, що позивач як за період з 22 грудня 2010 року по 15 квітня 2011 року, так і за період з 16 квітня 2011 року по 16 серпня 2016 року  нараховував одночасно відсотки як за ставкою 18,5%, так і за ставкою 19,5% річних .
При цьому  як пункт 1.1. кредитного договору, так і пункт 3.1.10 кредитного договору визначають , що вказані відсотки  нараховуються за користування кредитними коштами. 
 
Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року у справі  № 910/4518/16 , очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними.  
За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця.
 
Враховуючи викладене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги позивача щодо визначення умовами кредитного договору обов`язку позичальника по сплаті  процентів до  дня фактичного повернення кредиту, зокрема, і поза межами строку кредитування. 
Також колегія суддів відхиляє доводи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом, оскільки зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом.
Таким чином, враховуючи, що ПАТ АБ «Укргазбанк» 05 квітня 2011 року звернувся до позичальника ОСОБА_3   з претензією про дострокове погашення усієї заборгованості, і рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 02 грудня 2011 року  заборгованість за кредитом була достроково стягнута,  а також стягнуто нараховані станом на 21.12.2010 року проценти за користування кредитом та пеня, колегія суддів дійшла висновку, що з 16 квітня 2011 року банк не вправі нараховувати та стягувати проценти за користування кредитом ( як за п. 1.1, так і за п. 3.1.10., 3.3.4 договору) та передбачену кредитним договором пеню, оскільки право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилось  з 16 квітня 2011 року у зв`язку  пред`явленням до позичальника вимоги згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України.  
 
            Враховуючи викладене, колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову у повному обсязі з підстав пропуску позивачем строку позовної давності, та дійшла висновку, що у задоволенні позову про стягнення процентів за користування кредитом за період з 16 квітня 2011 року по 16 серпня 2016 року , стягнення  пені за період з 17 серпня 2013 року по 16 серпня 2016 року слід відмовити за безпідставністю заявлених вимог. 
Доводи апеляційної скарги  позивача  також полягають   у тому, що пунктами 3.1.10 та 3.3.4  визначено процентну ставку,  яка застосовується до простроченої заборгованості, а саме:  процентну ставку, зазначену у п.1.1, та збільшену на 1 процент, починаючи з дня виникнення простроченої заборгованості.
Також в апеляційній скарзі банк посилається на те, що відповідно до частини другої статті 625 ЦК України у кредитному договорі може бути передбачено сплату процентів за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. Такі проценти може бути стягнуто кредитодавцем і після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування.
Проте такі доводи колегія суддів відхиляє, оскільки укладеним між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_3 не передбачено сплату процентів після завершення строку кредитування, за неправомірне користування кредитом, як міра відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, що встановлена ч. 2 ст. 625 ЦК України. 
 
Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду в постановах від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. 
Проте, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.  
 
У постанові від 05 березня 2019 року у справі № 5017/1987/2012 Верховний Суд у складі Касаційного господарського суду зазначив, що банк не позбавляється права на отримання належних йому процентів за неправомірне користування кредитом, нарахованих за підвищеною ставкою на підставі пунктів 1.4, 3.3, 3.5, 6.7 кредитного договору у зв`язку із простроченням виконання позичальником грошового зобов`язання, оскільки ці проценти охоплюються диспозицією норми частини другої статті 625 ЦК України.
До подібних висновків Верховний Суд у складі Касаційного господарського суду дійшов у постановах від 10 червня 2020 року у справі № 903/191/19, Велика Палата Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 та від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17. 
Разом із тим правовідносини, що склалися у справі № 5017/1987/2012, не є подібними до правовідносин, що склалися у даній справі, що переглядається, оскільки у справі № 5017/1987/2012 договором була передбачена умова нарахування процентів за підвищеною ставкою саме за неправомірне користування кредитом, що відповідає диспозиції норми, викладеній у частині другій статті 625 ЦК України, а не відповідно до частини першої статті 1048 цього Кодексу.
Як зазначив Верховний Суд у постанові  від 15 серпня 2023 року у справі  № 753/6745/17, установивши, що умова договору передбачає нарахування процентів як міри відповідальності після закінчення строку кредитування, тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання, слід застосовувати як статтю 625 ЦК України, так і інше законодавство, яке регулює наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Відповідно до п. 128 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16,  можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»).
 
У справі, що переглядається,  з умов кредитного договору, зокрема пунктів 3.1.10, 3.3.4 кредитного договору, на які посилається позивач, не вбачається, що сторонами у договорі обумовлена умова нарахування процентів за неправомірне користування кредитом після закінчення строку кредитування і така умова охоплюється положеннями частини другої статті 625 ЦК України, як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання за цим договором.
Нарахування процентів за користування кредитом (кредитними коштами), про стягнення яких просить позивач, є відмінним від порядку та періоду нарахування платежів, що здійснюються за порушення зобов`язання за кредитним договором, відповідно до статті 625 ЦК України, як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.
 
Зокрема, як було зазначено вище апеляційним судом,  протягом усього заявленого періоду, за який просить стягнути проценти позивач, ним нараховані проценти, зокрема, з 16 квітня 2011 року по 16 серпня 2016 року за ставкою 18,5% річних, що була визначена у п. 1.1 кредитного договору за користування кредитом, виходячи із графіку погашення кредиту, визначеного п.3.3.3, тоді як судовим рішенням від 02 грудня 2011 року з позичальника та поручителя було достроково стягнуто всю суму заборгованості за кредитом.
За цей же період , з 16 квітня 2011 року по 16  серпня 2016 року позивачем, виходячи із графіку погашення кредиту, нараховуються проценти на частину кредиту, яку позивач зазначає як прострочену, за ставкою 19,5% річних. 
При цьому пунктами 3.1.10 та 3.3.4  визначено, що проценти за підвищеною ставкою на прострочену заборгованість нараховуються за користування кредитом.
Отже, як вбачається з наданих розрахунків заборгованості, проценти за період поза межами строку кредитування позивач нараховує саме як проценти за користування кредитом, а не як міру відповідальності на підставі статті 625 ЦК України.
 
Таким чином, колегія суддів враховує, що пунктом 1.1 кредитного договору визначено плату за користування кредитом за ставкою 18,5% річних;  пунктом 3.1.10  передбачено  обов`язок банку на залишок простроченої заборгованості за кредитом проценти нараховувати, виходячи із процентної ставки, зазначеної  у п.1.1., збільшеної на 1 процент, починаючи з дня виникнення простроченої заборгованості;  пунктом 3.3.4 передбачено обов`язок позичальника  у разі виникнення простроченої заборгованості за кредитом сплачувати проценти за користування кредитом, виходячи із процентної ставки, встановленої п.3.1.10 цього договору, починаючи з дня виникнення простроченої заборгованості за кредитом та пеню у розмірі 0,1 % від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення, а пунктом 3.3.1  визначено обов`язок позичальника здійснювати повернення кредиту, сплату процентів за його використання та всіх комісійних платежів у передбачені цим договором строки.
Зазначені умови договору дають підстави для висновку, що визначений п. 3.1.10, п. 3.3.4  збільшений розмір процентів - 19,5% річних від суми простроченої заборгованості нараховується виключно в межах строку кредитування,  тому відсутні підстави вважати, що процентна ставка 19,5% річних  - це   «інший розмір процентів, що встановлений договором», як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання, що настає після закінчення строку кредитування.
Таким чином, після завершення строку кредитування до позичальника має застосовуватися міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання, передбачена статтею 625 ЦК України, проте оскільки з наведеної підстави вимоги ПАТ АБ «Укргазбанк»  про нарахування трьох процентів річних заявлені не були, підстав для задоволення заявлених позовних вимог не вбачається. 
 
Враховуючи викладене, колегія суддів частково погоджується з доводами апеляційної скарги позивача щодо відсутності підстав для застосування наслідків спливу позовної давності, проте зазначені доводи не є підставою для скасування  оскаржуваного рішення та ухвалення нового про задоволення позовних вимог, оскільки  позовні вимоги про стягнення з позичальника та поручителя процентів за користування кредитом за період  після настання визначеного кредитором в порядку ч. 2 ст. 1050 ЦК України терміну дострокового погашення кредиту та дострокового стягнення заборгованості судовим рішенням,  тобто за заявлений позивачем період з  16 квітня 2011 року по 16 серпня 2016 року та пені за період з 17 серпня 2013 року по 16 серпня 2016 року, є безпідставними. 
 
Відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування  судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, проте таких висновків зроблено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права,  апеляційний суд дійшов висновку про необхідність змінити оскаржуване рішення в мотивувальній частині, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови. 
 
Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381 - 383 ЦПК України, суд
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «УКРГАЗБАНК», яка подана представником Малою Вірою Володимирівною,  -  задовольнити частково. 
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2022 року - змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови. 
В іншій частині рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2022 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з  дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 08 квітня 2024 року.

 
    Суддя  - доповідач:                                                                   Ящук Т.І. 

                        Судді:                                                                      Кирилюк Г.М.

                                                                                                         Немировська О.В.