ПОСТАНОВА 
Іменем України

25 квітня 2024 року                                                                 м. Кропивницький

справа № 385/513/23
провадження № 22-ц/4809/395/24 

       Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єгорової С. М., суддів: Мурашка С. І., Чельник О. І.,
секретар судового засідання Діманова Н. І.,
учасники справи:
позивач - Фермерське господарство «Юлія»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
треті особи - Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області, ОСОБА_2 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 17.11.2023 та додаткове рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 29.11.2023 у складі головуючого судді Венгрина М. В.

УСТАНОВИВ: 
Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції.
28.03.2023 Фермерське господарство «Юлія» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області, ОСОБА_2 , в якому просило витребувати у ОСОБА_1 земельну ділянку розміром 2,0 га, кадастровий номер 3521182800:02:000:2118, яка розташована на території Покровської (Котовської) сільської ради на користь Фермерського господарства «Юлія», код ЄДРПОУ 31609271.
Позовні вимоги мотивовано тим, що рішеннями 16 сесії та 12 сесії Гайворонської районної ради народних депутатів Гайворонського району Кіровоградської області від 02.08.2000 №114 та 24.04.2001 №152 ОСОБА_3 надано в постійне користування земельну ділянку площею 30,3 га, в межах згідно планом, яка розташована на території Котовської сільської ради для ведення селянського (фермерського) господарства. Згідно плану зовнішніх меж землекористування, який розташований на зворотній частині Державного акту на право постійного користування землею, вбачається, що земельна ділянка площею 30,3 га, складається з ділянки № НОМЕР_1 площею 6,8 га, ділянки № НОМЕР_2 площею 2,6 га, ділянки № НОМЕР_3 площею 15 га, ділянки № НОМЕР_4 площею 5,9 га. 22.10.2001 було засноване ФГ «Юлія». Згідно статуту ФГ «Юлія» зареєстрованого Гайворонською РДА 27.02.2005, в користуванні господарства знаходиться земельна ділянка площею 30,30 га, яка розташована на території Котовської сільської ради згідно Державного акту на право постійного користування землею №64 від 01.08.2001.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.12.2015 спадкоємцями майна ОСОБА_3 є його син - ОСОБА_4 , донька - ОСОБА_5 , та донька ОСОБА_6 , в розмірі по 1/3 частині кожен. Згідно протоколу №1 загальних зборів членів ФГ «Юлія» від 29.01.2016 виключено із засновників ОСОБА_3 в зв`язку з смертю та виключено із членів даного господарства ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 . Також обрано головою ФГ «Юлія» ОСОБА_4 та зареєстровано статут ФГ «Юлія» в новій редакції.
В подальшому ФГ «Юлія» здійснювало свою діяльність згідно статуту ФГ «Юлія», затвердженого 27.02.2023 з використанням земельної ділянки наданої в постійне користування ОСОБА_3 площею 30,3 га. До звернення до суду, позивач користувався земельними ділянками, які надані йому у постійне користування.
02.04.2020 головою ФГ «Юлія» було подано заяву до Гайворонського ВП ГУНП в Кіровоградській області щодо незаконного заволодіння чужим майном шляхом протиправного позбавлення права постійного користування господарства земельною ділянкою № 3 розміром 15 га, розташованою на території Покровської (Котовської) сільської ради, на підставі якої було внесено відомості до ЄРДР № 12020120120000153 від 02.04.2020.
З матеріалів досудового розслідування стало відомо, що земельна ділянка розміром 2,0 га, кадастровий номер 3521182800:02:000:2118, яка розташована на території Покровської (Котовської) сільської ради та входить до складу земельної ділянки № 3 розміром 15 га, розташованої на території Покровської (Котовської) сільської ради яка перебуває в користуванні ФГ «Юлія», знаходиться у власності відповідача ОСОБА_1 та була придбана ним згідно договору купівлі-продажу № 463 від 30.03.2020, посвідченого приватним нотаріусом Веліховською Т. С.
Відповідач придбав земельну ділянку розміром 2,0 га, кадастровий номер 3521182800:02:000:2118, яка розташована на території Покровської (Котовської) сільської ради та входить до складу земельної ділянки №3 розміром 15 га, розташованої на території Покровської (Котовської) сільської ради яка перебуває в постійному користування ФГ «Юлія», у продавця, який не мав права відчужувати вказану земельну ділянку, оскільки вона перебуває на праві постійного користування у ФГ «Юлія».
Позивач зауважив, що державний акт на право постійного користування землею №64 від 01.08.2001 є дійсним, Головне Управління Держгеокадастру у Кіровоградській області не приймало рішення про припинення права постійного користування.

Рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 17.11.2023 позов задоволено.
Витребувано у ОСОБА_1 земельну ділянку розміром 2,0 га, кадастровий номер 3521182800:02:000:2118, яка розташована на території Покровської (Котовської) сільської ради на користь Фермерського господарства «Юлія», код ЄДРПОУ 31609271.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ФГ «Юлія» має право постійного користування спірною земельною ділянкою, яке було порушене внаслідок передання виділеної з неї ділянки у приватну власність.
Суд встановив, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером 3521182800:02:000:2118 утворилась внаслідок поділу ділянки № НОМЕР_3 площею 15 га, яка, згідно плану зовнішніх меж землекористування, який розташований на зворотній частині державного акту на право постійного користування землею, виданого 01.08.2001 на ім`я ОСОБА_3 , яка перебуває в постійному користуванні ФГ «Юлія». Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області наказом від 18.03.2020 №11-4270/14-20-СГ передало ОСОБА_2 спірну земельну ділянку з кадастровим номером 3521182800:02:000:2118, яка перебувала у користуванні ФГ «Юлія». Саме ФГ «Юлія» є землекористувачем земельної ділянки згідно з державним актом серії КР від 01.08.2001.
Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області приймаючи наказ від 18.03.2020 №11-4270/14-20-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» розпорядилася земельною ділянкою, яка перебувала у постійному користуванні ФГ «Юлія», при чому таке є безстроковим та набуте згідно з державним актом, а отже, без належних на те законодавчо встановлених підстав втрутилось у право позивача на мирне володіння його майном, яким є земельна ділянка, надана йому у постійне (безстрокове) користування для здійснення його діяльності та фактично припинило право постійного користування земельною ділянкою фермерського господарства.
Суд зробив висновок, що у відносинах між позивачем і відповідачем ОСОБА_1 належним способом захисту прав позивача буде витребування спірного майна. 
Додатковим рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 29.11.2023 частково задоволено заяву адвоката Волощука В. В., який діє в інтересах Фермерського господарства «Юлія», про ухвалення додаткового рішення про відшкодування судових витрат. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Фермерського господарства «Юлія» 30414,00 грн судових витрат. В решті заяви відмовлено.
Визначаючи розмір судових витрат у цій справі суд, виходив з того, що позивачем понесено витрат на правничу допомогу та інших судових витрат, пов`язаних з розглядом справи. Однак витрати за «зустріч, консультація клієнта» в розмірі 1342 грн не підлягають стягненню, оскільки зустріч не є видом правничої допомоги, а консультація входить до іншої послуги адвоката, вказаної в розрахунку – «підготовка та подання позовної заяви» відповідно в цій частині витрати стягненню. Адвокат Волощук В. В. був присутній в п`яти засіданнях в даній цивільній справі, а саме, 03.05.2023, 23.05.2023, 27.06.2023, 17.07.2023, 20.10.2023, за кожне з яких, згідно умов договору про надання правової допомоги має отримати 1342 грн, тобто всього 6710 грн, підстави для стягнення витрат за участь в інших двох судових засіданнях відсутні, так як не підтверджено його участь в семи судових засіданнях. Квитанція від 04.09.2023 на суму 10000,00 грн (призначення платежу земельно-технічна експертиза за дог №10-08/2023 рахунок-фактура 251 від 21.08.2023 від ФГ «Юлія», отримувач ФОП ОСОБА_11 ), підтверджує понесені позивачем витрати за проведення експертизи на користь ФОП ОСОБА_11 , однак не доводить понесення їх на висновок експерта від 26.06.2023, що складений на підставі заяви адвоката Волощука В. В. від 16.06.2023. Відповідно правильним буде відмовити в стягненні витрат на проведення експертизи.
Суд також вважав, що не підлягають стягненню і витрати на поштові відправлення рекомендованих листів з описом за шість листів (по 80 грн один), виходячи з того, що позивачем до заяви про ухвалення додаткового рішення додано докази понесення таких лише за три листи (додано фіскальні чеки). Тут слід звернути увагу на те, що позивачем не долучено доказів скерування копій таких чеків іншим учасникам справи. З описів до листів вбачається, що відповідачу та третій особі було направлено заяву з додатками на 6 аркушах, що відповідає кількості аркушів – заява, акт прийому надання послуг, додаток до договору та три квитанції, отже три фіскальні чеки на суму 80 грн кожен не були скеровані з заявою та додатками до неї.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу. 
Представник ОСОБА_1  – адвокат Гура К. В. подав до Кропивницького апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставить питання про скасування рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 17.11.2023 та додаткового рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 29.11.2023, ухвалення нового рішення суду про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Зазначає, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.
Вказує, що оспорюваним судовим рішенням порушено конституційне право власності відповідача на спірну земельну ділянку як фізичної особи, натомість ФГ «Юлія» не являється власником вказаної земельної ділянки, з 2016 року не використовувало за цільовим призначенням спірну земельну ділянку та не зареєструвало за господарством речове право на нерухоме майна, земельна ділянка не виділялась в натурі та позивачем не виготовлялась проектно-кошторисна документація, тобто не доведено право володіння, користування, розпорядження спірною земельною ділянкою, однак суд не звернув увагу при вирішені справи на ці обставини.
Суд прийшов до хибного висновку про витребування земельної ділянки на користь позивача, чим фактично визнав належність земельної ділянки на праві власності, що не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки таке словосполучення, як - на користь, має ознаки передачі майна у власність. Крім цього, судом грубо порушено засади рівності прав сторін та змагальності при здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (зокрема при вирішенні питання призначення та проведенні судової експертизи), чим виявлена упередженість та порушені засади безсторонності суду при ухвалені оскаржуваного рішення.
Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 29.12.2015 спадкоємцями майна ОСОБА_3 є його син ОСОБА_4 , донька ОСОБА_5 та донька ОСОБА_6 в розмірі по 1/3 частині кожен.
Спадкове майно складається з внеску до статутного фонду ФГ «Юлія» розміром 5000 гривень.
Вважає, що необхідно звернути увагу на вимоги ст. 19 Закону України «Про фермерське господарство», яким передбачено порядок формування майна фермерського господарства.
Так, до складу майна фермерського господарства (складеного капіталу) можуть входити: будівлі, споруди, облаштування, матеріальні цінності, цінні папери, продукція, вироблена  господарством в результаті господарської діяльності, одержані доходи, інше майно, набуте на підставах, що не заборонені законом, право користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будівлями, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі на інтелектуальну власність), грошові кошти, які передаються членами фермерського господарства до його складеного капіталу.
Майнові права, що входять до складеного капіталу фермерського господарства, передаються йому на визначений у Статуті термін.
Зазначає, що статут ФГ «Юлія» у новій редакції 2016 року (яким скасовано Статут у редакції 2005 року), не містить положень щодо входження права постійного користування земельною ділянкою до статутного капіталу фермерського господарства, в тому числі і спірною земельною ділянкою.
Відповідно до Статуту ФГ «Юлія» спірна земельна ділянка не входить до складу майна цього господарства, крім того, щодо заявленого Позивачем речового права відсутня інформація стосовно його державної реєстрації.
Необхідною умовою виникнення права постійного користування земельною ділянкою є державна реєстрація такого права.
Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є юридичним фактом, який полягає в офіційному визнанні та підтвердженні державою набутого особою речового права на нерухомість та є елементом в юридичному складі (сукупності юридичних фактів), який призводить до виникнення речових прав. При цьому реєстрація права власності хоча і є необхідною умовою, з якою закон пов`язує виникнення речових прав на нерухоме майно, однак реєстраційні дії є похідними від юридичних фактів, на підставі яких виникають, припиняються чи переходять речові права, тобто державна реєстрація сама по собі не є способом набуття права власності.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд, про що зазначив, зокрема у постановах від 27 червня 2018 року у справі №921/403/17-г/6, від 08 серпня 2019 року у справі №909/472/18, від 29 квітня 2020 року у справі №911/1455/19.
Позивач з 2013 року не зареєстрував речове право шляхом внесення до реєстру відповідного запису про державну реєстрацію отриманого речового права, а з 2016 року не вніс до Статуту інформацію про використання спірної земельної ділянки, в повній мірі не набув права володіння, користування, розпорядження земельною ділянкою. Тому обраний спосіб захисту порушеного права позивачем, з огляду на заявлений предмет позову, є неефективним, оскільки позивачем не доведено факт, що він є власником або користувачем спірної земельної ділянки з 09.01.2016, тобто з моменту затвердження загальними зборами Статуту ФГ «Юлія» у новій редакції.
Вказує, що однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема, і тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, і який на момент подання позову не є власником цього майна, однак вважає себе таким (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі №522/7636/14-ц).
Зауважує, що позивачем не вчинялось дій, спрямованих на оформлення права користування земельною ділянкою, що виключає можливість задоволення позовних вимог про визнання права постійного користування земельною ділянкою. Земельне законодавство не передбачає [у автоматичного переходу прав на земельні ділянки, а вимагає оформлення прав на них за певною процедурою, яку неможливо підмінити судовим рішенням. Суд зазначеного не врахував і перебрав на себе функції інших органів державної влади.
У позивача, безпідставно вважає себе користувачем або власником земельної ділянки відповідно до вимог ст. 116 Земельного кодексу України, оскільки відсутнє відповідне рішення органу влади чи органу місцевого самоврядування на перехід права користування на спірну земельну ділянку, а право постійного користування ОСОБА_3 не припинено.
Згідно з частиною третьою статті 407 Цивільного кодексу України визначено, що право користування земельною ділянкою державної або комунальної власності для сільськогосподарських потреб не може бути відчужено її землекористувачем іншим особам, внесено до статутного фонду, передано у заставу.
Підставою для позову у даній справі про витребування земельної ділянки позивач вказав те, що він користувався земельними ділянками, які надані йому у постійне користування, а Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області передало у власність земельну ділянку третій особі, оскільки за результатами інвентаризації не виявлено власників або користувачів спірної земельної ділянки, яку віднесено до земель запасу. Відтак позивач вважає, що його право є порушене, проте не надав правовстановлюючого документу на реєстрацію спірної земельної ділянки за ФГ «Юлія».
Оскільки спірна земельна ділянка вибула з постійного користування ФГ «Юлія» згідно з наказом №11-4270/14-20-СГ, виданим ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області 18.03.2020, який не скасовано в судовому порядку, не можна прийти до висновку щодо волі ФГ «Юлія» на таке вибуття. Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 25 січня 2017 року у справі №916/2131/15, від 23 листопада 2016 року у справі № 916/2144/15, від 2 листопада 2016 року у справі №522/10652/15-ц і від 5 жовтня 2016 року у справі №916/2129/15 та з висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц. 
ФГ «Юлія» з позовною вимогою про відновлення припиненого права постійного користування земельною ділянкою, до суду не зверталось.
Вважає, що на момент видачі наказу №11-4270/14-20-СГ права постійного користування ФГ «Юлія» спірної земельної ділянки не існувало. Позивач звернувся до суду з позовом за захистом неіснуючого права, оскільки чинне законодавство не передбачає автоматичного переходу права постійного користування земельною ділянки у разі структурних змін і змін установчих та статутних документів господарства, а право припинено.
Виходячи з принципів співмірності, розумності та справедливості відповідач вважає, що розмір витрат на правову допомогу складає не більше 7000,00 грн.
Щодо стягнення витрат на проведення експертизи, оскільки сама експертиза є неналежним і допустимим доказом з підстав зазначених вище і не повинна прийматися судом як доказ по справі, тому дані витрати не є судовими витратами, які пов`язані з розглядом справи, відповідно не можуть покладатися на відповідача. Так, згідно частини 6 статті 139 ЦПК України розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Відповідно копія однієї лише квитанції не є документом для визначення розміру витрат на підготовку експертного висновку без надання оцінки договору, рахунку і акту виконаних робіт.
Звертає увагу на те, що позивачем не направлено на адреси інших учасників справи документів, які підтверджують витрати на правничу допомогу, що є підставою для відмови у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення. Правова позиція Верховного суду в постанові №308/7190/21 від 15.11.2023. 
В додатковому рішенні суд визнає дану обставину вказуючи, що є документи про направлення заяви на адресу лише сторони, а відповідно до ст. 42 ЦПК України учасниками справи є сторони і треті особи.
Крім того судом не встановлено, що саме ОСОБА_1 вчинив неправомірні дії та допустив порушення прав позивача, відповідно покладення на нього обов`язку компенсувати витрати на відновлення прав позивача протирічить суті самого інституту відповідальності особи. 
Вважає, що ОСОБА_1 не повинен нести відповідальність за неправомірні дії інших осіб.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому ставить питання про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.
Вважає рішення суду законним й обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги безпідставними.
Іншими учасниками справи відзив на апеляційну скаргу не подано. 

Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись відповідно до вимог ст. 128-131 ЦПК України. 
Позивач подав заяву про розгляд справи без участі позивача та його представника, в якій також просив про стягнення з відповідача судових витрат, понесених в апеляційній інстанції.
Представник ОСОБА_1 адвокат Гура К. В. подав клопотання про розгляд справи без їхньої участі.
Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Позиція апеляційного суду.
Відповідно до ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.
Встановлені судом першої інстанції неоспорені обставини, а також обставини встановлені апеляційним судом.
Згідно Державного акту на права постійного користування землею серії КР від 01 серпня 2001 року ОСОБА_3 надано у постійне користування земельна ділянка площею 30,3 га, з них ріллі – 15 га, кормових угідь – 15,3 га, розташована на території Котовської сільської ради, для ведення селянського (фермерського) господарства (т. 1 а.с. 14-15). 
Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №64. Земельна ділянка складається з чотирьох ділянок: Ділянка №1 – 6,8 га, Ділянка №2 – 2,6 га, Ділянка №3 – 15 га, Ділянка №4 – 5,9 га. 
Згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб ФГ «Юлія» зареєстроване 22.10.2021 (т. 1 а.с. 16-17).
Згідно копії Статуту фермерського господарства «Юлія», затвердженого 22 лютого 2005 року головою ФГ «Юлія», протокол №2, зареєстрованого Гайворонською райдержадміністрацією 27.02.2005 засновником господарства є ОСОБА_3 (пункт 1.2 Статуту). Господарство є юридичною особою (п.3.1 Статуту). Статутний фонд Господарства складає 5000 гривень. Члени Господарства є власниками майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не передбачено угодою між ними (п. 4.1, 4.2 Статуту). До земель Господарства належать земельні ділянки, отримані (придбані) засновником Господарства у власність, у постійне користування та надані господарству в оренду. В користуванні Господарства знаходиться земельна ділянка площею 30,3 га, яка розташована на території Котовської сільської ради (Державний акт на право постійного користування землею №64 від 1 серпня 2001 року) (п. 5.1 Статуту) (т. 1 а.с. 18-25).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер (т. 1 а.с. 12).
Відповідно до Протоколу №1 загальних зборів членів ФГ “Юлія” від 29.01.2016 виключено з складу засновників ФГ “Юлія” ОСОБА_3 , та зі складу членів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ; обрано головою ФГ “Юлія” ОСОБА_4 та доручено йому зареєструвати статут ФГ “Юлія” в новій редакції (т. 1 а.с. 49).
Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Гайворонської районної державної нотаріальної контори Кіровоградської області Ковбасюк Н. Ю., спадкоємцями майна ОСОБА_3 , 1972 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є: син ОСОБА_4 на 1/3 частку у спадщині; донька ОСОБА_5 на 1/3 частку у спадщині; донька ОСОБА_6 . Спадщина складається з: внеску до статутного фонду ФГ «Юлія», ідентифікаційний код юридичної особи 31609271, с. Котовка Гайворонського району Кіровоградської області розміром 5000 грн, що належить спадкодавцеві на підставі Витягу з Єдиного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, Гайворонського управління юстиції 14.12.2015 року, номер витягу 21528188 (т. 1 а.с. 13).
09.01.2016 загальними зборами ФГ «Юлія» затверджено Статут фермерського господарства «Юлія» (т. 1 а.с. 113-119).
27.02.2023 загальними зборами ФГ «Юлія» затверджено Статут фермерського господарства «Юлія» (т. 1 а.с. 75-81).
Згідно довідки Покровської сільської ради Гайворонського району Кіровоградської області від 25.01.2017 №67 ФГ «Юлія» на території Покровської сільської ради користується земельними ділянками в кількості: всього землі – 30,3 га; фермерські землі – 30,3 га; в т.ч. орні – 15 га; пасовища – 15,3 га (т. 1 а.с. 26).
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 239585061 від 31.12.2020 щодо суб`єкта – ОСОБА_1 , останній є власником земельної ділянки площею 2,0 га, кадастровий номер 3521182800:02:000:2118, адреса: Кіровоградська область Гайворонський р., с/рада, Покровська, дата державної реєстрації права власності - 28.03.2020 (т. 1 а.с. 50-71).
З відомостей про земельну ділянку з кадастровим номером 3521182800:02:000:2118 станом на 16.12.2021 її нормативна грошова оцінка становить 59311,24 грн (т. 1 а.с. 82).
Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку щодо земельної ділянки кадастровий номер 3521182800:02:000:2118 від 19.11.2020 земельна ділянка площею 2 га розташована на території Покровської сільської ради Гайворонського району Кіровоградської області, власником є ОСОБА_1 , дата державної реєстрації земельної ділянки 05.03.2020 (т. 1 а.с. 72-74).
Згідно договору купівлі-продажу укладеного 28.03.2020 між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) - Продавець продав та передав, а Покупець купив та прийняв у власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га за кадастровим номером 3521182800:02:000:2118, яка розташована на території Покровської сільської ради Гайворонського району Кіровоградської області. Земельна ділянка, яка відчужується, належить Продавцю на підставі Наказу №11-4270/14-50-СГ, виданого Головним управлінням Держгеокадастру у Кіровоградській області 18.03.2020 (т. 1 а.с. 110-111, 123-124).
Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30.03.20, є ОСОБА_1 , дата державної реєстрації 28.03.2020 (т. 1 а.с. 112).
Наказом Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області від 18.03.2020 №11-4270/14-20-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» затверджено «Проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам України (згідно додатку до завдання на виконання робіт) для ведення особистого селянського господарства загальною площею 14,0 га, які розташовані за межами населеного пункту на території Покровської сільської ради Гайворонського району Кіровоградської області, надано ОСОБА_2 у власність земельну ділянку площею 2,0 га, в тому числі: рілля площею 2,0 га (кадастровий номер 3521182800:02:000:2118) із земель сільськогосподарського призначення державної власності без зміни цільового призначення для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Покровської сільської ради Гайворонського району Кіровоградської області (т. 1 а.с. 126).
Згідно довідки від 26.03.2020 №226/108-20, виданої відділом у Гайворонському районі ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області, земельна ділянка з кадастровим номером 3521182800:02:000:2118, що належить ОСОБА_2 не є виділеною в натурі земельною часткою (паєм) та не підлягає під мораторій на відчуження (т. 1 а.с. 127).
Відповідно до листа ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області від 24.05.2023 №31-11-0.6-1724/2-23 відповідно до розпорядження голови Гайворонської РДА від 14.11.2013 №307-р затверджено результати інвентаризації в результаті чого було сформовано земельну ділянку з кадастровим номером 3521182800:02:000:2028 площею 15,1897 га та віднесено до земель запасу. Наказами Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області від 18.03.2020, зокрема №11-4270/14-20-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» затверджено проект землеустрою для відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства, зокрема земельну ділянку №3521182800:02:000:2118 ОСОБА_2 площею 2 га. Наказ є законним та чинним (т. 1 а.с. 214).
Згідно висновку судової земельно-технічної експертизи №3-06/23 від 23.06.2023 спірна земельна ділянка з кадастровим номером: 3521182800:02:000:2118, площею 2,0 та, яка розташована на території Покровської (Котовської) сільської ради Голованівського району Кіровоградської області, утворилася внаслідок поділу земельної ділянки кадастровий номер: 3521182800:02:000:2028 площею 15,1897 га, яка розташована на території Покровської (Котовської) сільської ради Голованівського району Кіровоградської області. Виходячи з того, що по всіх параметрах, а саме: площі, периметру, конфігурації, геометричних розмірах меж, розташування земельних ділянок, дослідженням встановлено значний відсоток схожості, зроблено висновок, що ділянка № НОМЕР_3 площею 15 га, яка згідно плану зовнішніх меж землекористування, який розташований на зворотній частині Державного акту на право постійного користування землею виданого від 01.08.2001 року на ім`я ОСОБА_3 та архівна земельна ділянка кадастровий номер: 3521182800:02:000:2028, яка розташована на території Покровської (Котовської) сільської ради найбільш вірогідно є однією і тією ж земельною ділянкою (т. 2 а.с. 26-41).
Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК).
Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 15-1 ЗК України до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.
Відповідно до статті 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.
На час надання засновнику фермерського господарства права постійного користування спірною земельною ділянкою був чинним Земельний кодекс від 18 грудня 1990 року (далі – ЗК України 1990 року), який у відповідній редакції передбачав певне регулювання відносин щодо права постійного користування земельною ділянкою.
Постійним визнавалося землекористування без заздалегідь установленого строку (частина друга статті 7 ЗК України 1990 року). Право постійного користування землею посвідчували державні акти. Їх видавали та реєстрували сільські, селищні, міські, районні ради народних депутатів (частина перша статті 23 ЗК України 1990 року).
Громадянам України, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, земельні ділянки передавалися у власність або надавалися в користування, в тому числі на умовах оренди, включаючи присадибний наділ (частина перша статті 50 ЗК України 1990 року). Землю у постійне користування надавали ради народних депутатів, зокрема і для ведення громадянами України селянського (фермерського) господарства (пункт 1 частини п`ятої статті 7 ЗК України 1990 року).
Велика Палата Верховного Суду у пункті 22 постанови від 23 червня 2020 року 
у справі № 179/1043/16-ц (провадження № 14-63цс20) зазначила, що передбачені законом особливості надання фізичній особі земельної ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства підтверджують те, що таку ділянку можна було безоплатно отримати лише для створення відповідного господарства, після чого її використання можливе було тільки для ведення селянського (фермерського) господарства, тобто для вироблення, переробки та реалізації товарної сільськогосподарської продукції (частина перша статті 2 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство»). Таку діяльність здійснює саме селянське (фермерське) господарство (як самостійна юридична особа), а не його засновник. Іншими словами, після набуття засновником селянського (фермерського) господарства права постійного користування земельною ділянкою для ведення такого господарства та проведення державної реєстрації останнього постійним користувачем зазначеної ділянки стає селянське (фермерське) господарство (цей висновок не стосується права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, наданою для ведення такого господарства; оскільки таке право є успадковуваним, тобто передається у спадщину, то воно залишається у володінні фізичної особи і після створення селянського (фермерського) господарства, про що Велика Палата Верховного Суду зазначила у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 368/54/17).
Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду у пункті 23 постанови від 23 червня 2020 року у справі № 179/1043/16-ц (провадження № 14-63цс20) дійшла висновку, що з моменту створення селянського (фермерського) господарства відбувається фактична заміна постійного землекористувача, і обов`язки останнього переходять до селянського (фермерського) господарства з дня його державної реєстрації. 
Державна реєстрація права постійного користування земельною ділянкою для ведення селянського (фермерського) господарства за його засновником не змінює цей висновок, оскільки після державної реєстрації такого господарства саме воно як суб`єкт підприємницької діяльності могло використовувати відповідну ділянку за її цільовим призначенням, тобто бути постійним користувачем.
Відповідно з часу державної реєстрації цього господарства воно повноважне зареєструвати за собою право постійного користування земельною ділянкою, яку раніше для ведення селянського (фермерського) господарства отримав його засновник (наведене узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, сформульованими у постанові від 10 квітня 2019 року (пункти 23-29) й ухвалі від 13 листопада 2019 року (пункти 17 – 18) у справі № 275/82/18, а також у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 320/5724/17 (пункти 6.24 – 6.29) щодо належності права на продовження договірних відносин з користування земельною ділянкою для ведення фермерського господарства саме такому господарству, а не його засновникові).
01 січня 2002 року набрав чинності ЗК України від 25 жовтня 2001 року, згідно 
з частиною першою статті 92 якого право постійного користування земельною ділянкою – це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.
Вичерпний перелік осіб, які могли набувати земельні ділянки у постійне користування, був визначений у частині другій статті 92 ЗК України.
Фермерські господарства та фізичні особи до зазначеного переліку не належали. Водночас у пункті 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України від 25 жовтня 2001 року було передбачено, що громадяни та юридичні особи, які вже мали у постійному користуванні земельні ділянки, не могли мати їх на такому праві та повинні були у визначений строк переоформити право власності або право оренди на них відповідно до встановленого порядку. При переоформленні права постійного користування земельними ділянками, наданими для ведення селянських (фермерських) господарств, у довгострокову оренду її строк мав визначатися відповідно до закону.
Конституційний Суд України 22 вересня 2005 року ухвалив рішення
№ 5-рп/2005, згідно з яким визнав неконституційним пункт 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України щодо обов`язку переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або на право оренди. Конституційний Суд України зазначив, що відсутні підстави визнавати неконституційною статтю 92 ЗК України, оскільки використання у ній терміна «набувають» (який означає «ставати власником чого-небудь, здобувати що-небудь») свідчить, що ця стаття не обмежує і не скасовує чинне право постійного користування земельними ділянками, набуте в установлених законодавством випадках станом на 01 січня 2002 року до його переоформлення (абзац 11 пункту 5.3 мотивувальної частини Рішення).
Отже, право постійного користування земельною ділянкою, набуте у встановленому порядку до 01 січня 2002 року, не втрачається внаслідок його непереоформлення користувачем, який за ЗК України не є суб`єктом такого права.
Право постійного користування земельною ділянкою зберігається за таким користувачем до приведення прав і обов`язків щодо такої ділянки у відповідність до вимог чинного законодавства (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 663/1738/16-ц (провадження № 14-355цс19)). 
Пунктом 2 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про державний земельний кадастр» передбачено, що земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. Їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності). 
Відповідно до частини п`ятої статті 116 ЗК України (в редакції, чинній на час розгляду справи) земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.
З огляду на наведене суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що право постійного користування ФГ «Юлія» земельною ділянкою площею 30,30 га на час звернення із позовом до суду не припинилося ні внаслідок непереоформлення такого права, ні через смерть його засновника ОСОБА_3 .
Такий висновок узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, що викладений у постанові від 23 червня 2020 року у справі № 179/1043/16-ц. 
Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (частина друга статті 152 ЗК України). 
Відповідно до статті 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до глави 29 цього Кодексу.
Глава 29 ЦК України в тому числі регулює поняття негаторних і віндикаційних способів захисту. 
Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з його волі. Власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України. 
У постанові від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна. У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. При цьому закон не вимагає встановлення судом таких обставин у іншій судовій справі, зокрема не вимагає визнання незаконними рішень, відповідно до яких відбулось розпорядження майном на користь фізичних осіб, у яких на підставі цих рішень виникли права. Оскільки вимога про визнання наказів ГУ Держземагентства незаконними та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою, то така вимога не є нерозривно пов`язаною з вимогою про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння. При цьому позивач у межах розгляду справи про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність зазначених наказів без заявлення вимоги про визнання їх незаконними та скасування, оскільки такі рішення за умови їх невідповідності закону не тягнуть правових наслідків, на які вони спрямовані. Подібні за змістом висновки сформульовані Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, відступати від яких Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав».
Звертаючись до суду, ФГ «Юлія» зазначало, що спірна земельна ділянка сформована із земельної ділянки № НОМЕР_3 площею 15,0 га, яка на праві постійного користування належить ФГ «Юлія» на підставі державного акта на право постійного користування землею від 01 серпня 2001 року серії КР. Факт того, що спірна земельна ділянка сформована із земельної ділянки № НОМЕР_3 площею 15,0 га, підтверджується висновком експерта.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно вказаного висновку експертом шляхом співставлення координат поворотних точок меж завіреної копії Поземельної книги на земельну ділянку кадастровий номер 3521182800:02:000:2028 відкритої 22.10.2013 та копії Поземельної книги на земельну ділянку кадастровий номер 3521182800:02:000:2118 відкритої 05.03.2020 в програмному комплексі «AutoCAD» встановлено, що земельна ділянка кадастровий номер 3521182800:02:000:2118 площею 2,0 га повністю накладається на земельну ділянку кадастровий номер 3521182800:02:000:2028 площею 15,1897 га та є її частиною;Проектом землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам України для ведення особистого селянського господарства загальною площею 14,000 га, які розташовані за межами населеного пункту на території Покровської сільської ради Гайворонського району Кіровоградської області передбачено утворення земельних ділянок в тому числі і площею 2,0 га, що надавалась ОСОБА_12 , шляхом поділу земельної ділянки кадастровий номер 3521182800:02:000:2028 площею 15,1897 га. 
Спірна земельна ділянка з кадастровим номером: 3521182800:02:000:2118, площею 2,0 га, яка розташована на території Покровської (Котовської) сільської ради Голованівського району Кіровоградської області, утворилася внаслідок поділу земельної ділянки кадастровий номер: 3521182800:02:000:2028 площею 15,1897 га, яка розташована на території Покровської (Котовської) сільської ради Голованівського району Кіровоградської області.
Обидві земельні ділянки знаходяться на території Котовської сільської ради та межують із землями Котовської сільської ради; Ділянки схожі по розташуванню та знаходяться в північно-західній частині земель Котовської сільської; Конфігурація земельних ділянок має форму паралелограма із двома рівними сторонами і двома із зміщеннями, що відображені додатковими точками на межах, які в обох земельних ділянок мають схожу конфігурацією; Розміри меж є схожими від 96,1% до 99,3%, а в середньому по всіх межах схожість становить 98,15%; Периметр ділянок має схожість 99,9%; Площа земельних ділянок має схожість 98,8%; При аналізі кадастрового поділу діючих та архівних земельних ділянок Котовської сільської ради, не виявлено жодної іншої схожої ділянки, яка існує в межах земель даної сільської ради...
Виходячи з того, що по всіх параметрах земельних ділянок, а саме: конфігурації, площі, периметру, геометричних розмірах меж, розташування, дослідженням встановлено значний відсоток схожості, зроблено висновок, що ділянка № НОМЕР_3 площею 15 га, яка згідно плану зовнішніх меж землекористування, який розташований на зворотній частині Державного акту на право постійного користування землею виданого від 01.08.2001 на ім`я ОСОБА_3 та архівна земельна ділянка кадастровий номер 3521182800:02:000:2028, яка розташована на території Покровської (Котовської) сільської ради найбільш вірогідно є однією і тією ж земельною ділянкою.
З огляду на наведене суд першої інстанції, оцінивши відповідно до статті 89 ЦПК України надані представниками учасників справи докази, дійшов правильного висновку про доведеність факту формування спірної земельної ділянки, кадастровий номер 3521182800:02:000:2118, власником якої є ОСОБА_1 , із земельної ділянки
№ НОМЕР_3 площею 15,0 га, яка на праві постійного користування належить
ФГ «Юлія» на підставі державного акта на право постійного користування землею від 01 серпня 2001 року серії КР, тому спірна земельна ділянка вибула
з користування її законного володільця поза волею ФГ «Юлія» та надана
ГУ Держгеокадастру у власність іншим особам з порушенням норм чинного законодавства, зокрема частини п`ятої статті 116 ЗК України, та поза межами його повноважень, визначених частиною четвертою статті 122 ЗК України. 
Таким чином, наказ ГУ Держгеокадастру про передання ОСОБА_2 
у власність земельної ділянки, кадастровий номер 3521182800:02:000:2118, та подальше набуття її ОСОБА_1 у власність є незаконними. 
Враховуючи викладене, є законні підстави для витребування спірної земельної ділянки на користь позивача з незаконного володіння ОСОБА_1 .
Аналогічні висновки зроблені у постановах Верховного Суду від 10 липня
2023 року у справі № 670/217/20, від 17 квітня 2024 року у справі № 385/1031/22.
Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування.
Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ), серед багатьох інших, рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року, напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону – нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.
Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.
У справі, яка розглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми не встановлено невідповідності заходу втручання держави в право власності ОСОБА_1 критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.
Аналогічні правові висновки зазначені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 372/2180/15-ц (провадження
№ 14-76цс18).
Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня
2020 року в справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19) вказано, що під час розгляду справи кінцевий набувач розпорядився його процесуальними правами та не заявив зустрічний позов про надання належного відшкодування шкоди у зв`язку з вимогою про витребування земельної ділянки, що не позбавляє кінцевого набувача права заявити такий позов у разі ініціювання повернення земельної ділянки власникові. Навіть у випадку повернення земельної ділянки від кінцевого набувача законодавство України надає йому додаткові ефективні засоби юридичного захисту. Кінцевий набувач не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до проміжної набувачки, в якої придбав земельну ділянку, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України. Відповідно до частини першої цієї статті у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. Таку вимогу може заявити і проміжна набувачка до первинного набувача.
Враховуючи викладене, ОСОБА_1 не позбавлений права звернутися
з вимогою про відшкодування завданих збитків до продавця земельної ділянки.
Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують встановлених у справі фактичних обставин і висновків, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення суду першої інстанції, зводяться до необхідності переоцінки доказів, незгоди заявника з їх оцінкою та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.
Щодо стягнення судових витрат.
У статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно з частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Згідно норм статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:
1) на професійну правничу допомогу;
2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;
3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;
4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Статтею 134 ЦПК передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.
У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
Відповідно до вимог ст. 137 ЦПК витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі
№826/1216/16 зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.
Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані:
- договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.);
- документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних
із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
На підтвердження понесення ФГ «Юлія» витрат на правничу допомогу адвокатом Волощуком В. В. надано: - ордер на надання правничої допомоги від 10.11.2023 (а.с.86 т.1); - договір про надання правничої допомоги від 10.01.2023 (а.с.87 т.1); - розрахунок суми судових витрат від 17.11.2023 (а.с.155 т.2); - додаток №1 до договору б/н від 10.01.2023 про надання правничої допомоги, згідно якого загальна вартість наданих послуг складає 46262,66 грн, з яких гонорар у розмірі 29524,00 грн (а.с.156 т.2); - акт прийому наданих послуг від 17.11.2023 (а.с.157 т.2); - квитанції від 22.11.2023 на суму 890,00 грн, від 12.09.2023 на суму 1342,00 грн та від 04.09.2023 на суму 10000,00 грн (а.с.158-160 т.2). 
Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Гура К. В. до суду першої інстанції подав клопотання про розгляд заяви про ухвалення додаткового рішення у справі без його та відповідача участі, та відмову у стягненні витрат на користь позивача (а.с.176 т.2).
З огляду на зазначене, принцип співмірності та розумності судових витрат, суд першої інстанції у додатковому рішенні дійшов правильного висновку, що заява позивача про розподіл витрат підлягає частковому задоволенню, оскільки вимоги є обґрунтованими і доведеними відповідними доказами щодо підстав та витрат на послуги адвоката на суму 30414,00 грн. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Виходячи з викладеного, судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, не порушено норми процесуального права.
Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржені судові рішення – без змін із підстав, передбачених статтею ст. 375 ЦПК України.
Оскільки оскаржене судове рішення залишене без змін, а скарга без задоволення, то згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу, і поверненню не підлягає.
Керуючись ст. 367, 368, 371, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 17.11.2023 та додаткове рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 29.11.2023 залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                                                                 С. М. Єгорова

Судді                                                                        С. І. Мурашко

                                                                       О. І. Чельник