ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
Іменем України
03 травня 2024 року
м. Харків
справа № 303/1070/18
провадження № 22-ц/818/1467/24  
Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Пилипчук Н.П.
суддів: Тичкової О.Ю., Мальованого Ю.М.
розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми заборгованості за комунальні послуги та інших обов`язкових платежів за утримання квартир, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_3 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 листопада 2020 року, постановлене суддею Омельченко К.О.,
в с т а н о в и в:
У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми заборгованості за комунальні послуги та інших обов`язкових платежів за утримання квартир. 
Обгрунтовуючи свої позовні вимоги посилалась на те, що перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_2 було придбано квартиру АДРЕСА_1 , доказом чого є Договір купівлі-продажу квартири від 22 травня 2006 року серія ВСТ № 066444. Згідно рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 10.11.2016 року по справі № 638/19826/15-ц про поділ майна подружжя ОСОБА_2 є власником 1\2 частини квартири АДРЕСА_1 . З моменту придбання у квартирі    АДРЕСА_1  ніхто не проживає, та ніхто не зареєстрований. Але комунальні платежи нараховуються щомісяця, та сплачуються виключно ОСОБА_1 . Крім того, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками квартири АДРЕСА_2 , доказом чого є Договір дарування квартири від 21.11.1998р ААН № 526425. У квартирі АДРЕСА_2 проживають та зареєстровані ОСОБА_1 , та спільні з відповідачем діти: донька ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітній син ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 . ОСОБА_2  не сплачує аліменти на утримання малолітньої дитини та відмовляється сплачувати будь-які комунальні платежі на утримання квартир, співвласником яких він є. 20 листопада 2015 року Харківською міською радою було прийняте рішення за № 12/15 «Про перейменування об`єктів топоніміки міста Харкова», яким провулок ОСОБА_6 перейменовано на провулок Дизайнерський. На момент розірвання 07 липня 2014 року шлюбу між  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , заочним рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова, накопичилася велика сума заборгованості за комунальні послуги по квартирам АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 . До моменту розірвання шлюбу та після цього ОСОБА_2 проживав в спільній квартирі АДРЕСА_2 , користувався послугами, однак не сплачував за них, до 25.12.2015 року доки не загубив ключі. Крім того, рішенням Київського районного суду м. Харкова від 22.09.2016 та рішенням Апеляційного суду Харківської області від 19.10.2016 про усунення перешкод в користуванні власністю підтверджується факт користування ОСОБА_2 квартирою АДРЕСА_2 . Тому, позивачка просить стягнути з відповідача на її користь частину сплачених коштів у розмірі 72113,82 грн. за утримання квартир АДРЕСА_4 та судові витрати.
Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 листопада 2020 року позов  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про стягнення суми заборгованості за комунальні послуги та інших обов`язкових платежів за утримання квартир – задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , витрати за комунальні послуги та інших обов`язкових платежів за утримання квартир АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 , що знаходяться у спільній сумісній власності у розмірі 72113 (сімдесят дві тисячі сто тринадцять) грн 82 коп. Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 721 (сімсот двадцять одна) грн 14 коп.
В апеляційній скарзі представник відповідача просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Зазначає, що позов подано до суду 22.02.2018 року, в якому зазначена неналежна адреса реєстрації відповідача -  АДРЕСА_5 , (а.с. 2). Вказує, що в матеріалах справи відсутні докази направлення судових повісток за адресою реєстрації відповідача і їх отримання ним. Судом не було оголошено про виклик відповідача до судового засідання. Матеріали справи не містять доказів належного повідомлення відповідача про дату та час розгляду справи. Вказує, що суд першої інстанції зазначає у своєму рішенні про додержання принципів змагальності та диспозитивності, прямо прописує, що при підготовці рішення суду, досліджував лише доводи та докази, подані позивачем; суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам та доказам, наданим відповідачем у своїй заяві про перегляд заочного рішення та письмових поясненнях. Наголошує, що позивач  ОСОБА_1  одноособово вільно та самостійно здійснює володіння, користування та розпорядження нерухомим майном, належно отримує житлово-комунальні послуги, вільно та самостійно здійснює оплату за їх отримання за адресами  АДРЕСА_6 . На відміну від відповідача  ОСОБА_2 , якому позивач перешкоджає у користуванні та розпорядженні нерухомим майном як співвласника з моменту їх розлучення з 2014 року по теперішній час за вищевказаними адресами, що в свою чергу не дає відповідачу ОСОБА_2  можливості бути споживачем комунальних послуг. Вказує, що позивач не надала суду та відповідачу регулярні показання лічильників (фото-, відеопідтвердження) та копії квитанції про нарахування суми до сплати за спожиті житлово- комунальні послуги (копії) для підтвердження достовірності, допустимості та достатності, наведених розрахунків та таблицях №1,2,3,4. (а.с.106-136). позивач не надала копії догорів про надання відповідних житлово-комунальних послуг, якими визначено в тому числі сторони, їх права та обов`язки. Зазначає, що при вирішенні даного спору суд не приділив належної уваги для важливості існування/відсутності договірних правовідносин між співвласниками щодо користування та розпорядження спільним майном, в тому числі користуватися житлово-комунальними послугами. Вказує, що при вирішенні даного спору суд жодного разу не приділив уваги порушеному праву користування відповідача, що виражалося у неможливості у період з лютого 2015 по лютий 2018 року вільно користуватися майном, що знаходиться у його законній власності. Наголошує, що  ОСОБА_2 , як власник  частини квартири АДРЕСА_6 , фактично не міг здійснювати своє право користування виділеними йому кімнатами у вищезазначених квартирах у період з лютого 2015 по лютий 2018 року, з вини позивача, а саме через відсутність ключів від квартир та перешкоджання у користуванні ними з боку іншого співвласника,  ОСОБА_1 , це підтверджується відповідними рішеннями судів про розподіл сумісно нажитого майна, про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном та матеріалами виконавчого провадження з примусового виконання судового рішення щодо вселення.  Вказує, що ОСОБА_2   у період з лютого 2015 по лютий 2018 року був зареєстрований та фактично проживав за іншою адресою:  АДРЕСА_7 , за якою відповідно сплачував надані йому, як споживачу житлово-комунальні послуги. Наголошує, що не можна вважати відповідача ОСОБА_2 споживачем житлово-комунальних послуг на період з лютого 2015 по лютий 2018 року за абонентськими адресами: АДРЕСА_6 .
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи і у такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та вивчивши доводи і вимоги апеляційної скарги, вважає необхідним задовольнити частково з наступних підстав.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходячи із закріпленого статтею 360 Цивільного кодексу України обов`язку співвласника брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, так як вимоги ОСОБА_1 про стягнення витрат на утримання квартир з відповідача у відповідності до своєї частки - законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки вона сама понесла витрати, що підтверджено належними та допустимими доказами в розумінні ст. 76-78 ЦПК України.
Колегія суддів не може повністю погодитись з таким висновком суду, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що у шлюбі позивачем та відповідачем було придбано квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджує копія договору купівлі-продажу квартири, укладеного 22.05.2006 року та зареєстрованого в реєстрі за №411, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Коляда Т.Г. (а. с. 17).
Крім того, позивачка та відповідач є співвласниками квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується Договором дарування квартири від 21.11.1998 року та зареєстрованого в реєстрі за №6-3721, посвідчений державним нотаріусом Першої Харківської державної нотаріальної контори Христенко Н.Л. (а. с. 18).
Заочним рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 07.07.2014 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а. с. 16).
Згідно рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 10.11.2016 року, яке ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 30.03.2017 року залишено без змін, проведено розподіл майна подружжя та визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1 (а. с. 19-24).
Згідно наданих до суду квитанцій про нарахування та оплату за комунальні послуги за період з лютого 2015 по лютий 2018 сплачено:
- по квартирі АДРЕСА_2 за: теплопостачання – 49742,16 грн, холодна вода та каналізація – 12463,71 грн, вивіз побутових відходів – 1495,88 грн, електроенергію – 20577,74 грн, квартплата – 11883,17 грн, охорона квартири – 2931,70 грн, газ природній – 9061,67 грн, домофон – 261,10 грн;
- по квартирі АДРЕСА_1 за: теплопостачання – 27687,50 грн, холодна вода та каналізація – 673,43 грн, вивіз побутових відходів – 967,22 грн, електроенергію – 506,36 грн, квартплата – 5928,05 грн.
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Відповідно до ст. 319, 322 ЦК України власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.
Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.
Відповідно до ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України).
Стаття 360 ЦК України передбачає зобов`язання співвласника, відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності, брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном, тобто нести витрати, які є об`єктивно необхідними для підтримання спільного майна у належному стані. Якщо хтось із співвласників відмовиться брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.
Таким чином, кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник або співвласники, які виконали солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, мають право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування у рівній частці (право зворотної вимоги - регрес).  
Аналогічні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 13 грудня 2018 року в справі № 592/3181/16-ц, від 13 березня 2019 року в справі № 521/3743/17-ц, від 13 червня 2019 року в справі № 234/14326/15 і були обґрунтовано враховані судом першої інстанції.
Правовідносини з приводу надання та отримання житлово-комунальних послуг регулюються спеціальним законом, який визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, а саме Законом України «Про житлово-комунальні послуги»
Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, Законом України "Про житлово-комунальні послуги".
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Законом України "Про житлово-комунальні послуги" предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках.
Згідно із ч. 1 ст. 6 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг.
Відповідно до ст. 5 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: забезпечення утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, якщо прибудинкова територія, за даними Державного земельного кадастру, знаходиться у власності або користуванні співвласників багатоквартирного будинку відповідно до вимог законодавства, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; інші додаткові послуги, які можуть бути замовлені співвласниками багатоквартирного будинку. 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.
У відповідності до п.1 ч.1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживає має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів.
Згідно із п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Відповідно до ч.1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.
Також судом встановлено, що позивач одноособово сплачує за надані житлово-комунальні послуги за адресами: АДРЕСА_8 та : АДРЕСА_9 , на підтвердження чого нею надані копії квитанцій про вартість спожитих житлово-комунальних послуг, з яких вбачається, що позивач сплачує за житлово-комунальні послуги, з лютого 2015 по лютий 2018 нею сплачено житлово-комунальні послуги на загальну суму 144227,64 грн.
У постанові Верховного Суду від 13.08.2020 по справі № 703/2200/15-ц зазначено,   що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.
Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги регрес).
Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.
Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц (провадження № 61-26462св18).
Судом установлено, що сторони є власниками в рівних частинах спірної квартири,   і відповідно до закону зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Місце проживання ОСОБА_2 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_7 з 23.06.2017 року (том 1, а.с.64).
Відповідно до статей 156, 162 ЖК України, власники квартир зобов`язані брати участь у витратах по утриманню квартири і придомової території, проведенню ремонту та своєчасно і в повному обсязі вносити плату за отримані комунальні послуги.
Обов`язок на власників жилого приміщення по несенню витрат на утримання будинку і при будинкової території, сплаті комунальних послуг покладений також нормами ст. 322 ЦК України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги».
Отже ОСОБА_2 відповідно до чинного законодавства як один із власників квартир повинен брати участь у витратах по утриманню квартири і придомової території, проведенню ремонту та своєчасно і в повному обсязі вносити плату за отримані комунальні послуги.
Між тим, як зазначає ОСОБА_2 , позивач перешкоджає у користуванні та розпорядженні нерухомим майном йому, як співвласнику, з моменту їх розлучення з 2014 року по теперішній час за вищевказаними адресами, що в свою чергу не дає йому можливості бути споживачем комунальних послуг.
Дісно, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 22 вересня 2016 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особа – ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю – задоволено частково. Усунуто ОСОБА_2 перешкоди у здійсненні права користування 1/2 частиною спільної часткової власності - квартирою АДРЕСА_2 шляхом його вселення у кімнату № НОМЕР_3 площею 24,2 кв.м. із балконом площею 2,4 кв.м. даної квартири.
Як вбачається з матеріалів справи, виконавче провадження за вказаним рішення суду було відкрито 06.07.2017 року та згідно постанови про закінчення виконавчого провадження від 05.02.2021 року рішення було виконано в добровільному порядку та ОСОБА_2 вселено у 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .
Оскільки факт перешкоджання позивачем у здійсненні права власності квартирою АДРЕСА_2 відповідачу у спірний період підтверджено належними та допустимими доказами, відсутні підстави для стягнення з нього витрат по сплаті комунальних послуг за період з лютого 2015 року по лютий 2018 року.
За таких обставин, у задоволенні позовних вимог в частині стягнення витрат позивача по сплаті комунальних послуг по квартирі АДРЕСА_2 - слід відмовити.
Крім того, оскільки судом не встановлено беззаперечного постійного проживання відповідача в квартирі АДРЕСА_1 , суд приходить до висновку, що з ОСОБА_2 підлягають стягненню витрати тільки за вивезення побутових відходів, за теплопостачання, квартплату та обслуговування домофонних систем.
Тобто, в цьому випадку використання газопостачання, водовідведення та водопостачання, електричної енергії мало місце лише для потреб ОСОБА_1 , а не для утримання самої квартири, а тому вони не є витратами в розумінні статті 360 ЦК України. 
Враховуючи вищевикладене, судова колегія не вбачає підстав для стягнення з ОСОБА_2 витрат, понесених ОСОБА_1 на оплату всіх комунальних послуг по квартирі АДРЕСА_1 . 
Як вбачається із заявлених позовних вимог, ОСОБА_1 просить суд стягнути з відповідача 1/2 частину грошових коштів сплачених нею за послуги за період з лютого 2015 по лютий 2018 по квартирі АДРЕСА_1 за: теплопостачання – 27687,50 грн, холодна вода та каналізація – 673,43 грн, вивіз побутових відходів – 967,22 грн, електроенергію – 506,36 грн, квартплата – 5928,05 грн6., всього 35 762,56 грн., 1/2 яких складає 17881,28 грн.
Враховуючи вищевикладене, за період з лютого 2015 по лютий 2018 року по квартирі за адресою: АДРЕСА_9 , яка належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частинах кожному, за спожиті житлово-комунальні послуги, саме за квартплату, вивезення побутових відходів і прибудинкові комунальні послуги, за опалення (теплову енергію) та обслуговування домофонних систем, було нараховано 35 762,56 грн. Сума, яка підлягає стягненню з відповідача, становить 17881,28 грн = (35 762,56 грн : 2 (кількість власників).
Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги відповідач також зазначав, що позивачка не надала до суду копії договорів про надання відповідних житлово-комунальних послуг, якими визначено в тому числі сторони, їх права та обов`язки.
Апеляційний суд не погоджується з вказаним доводом, оскільки відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживачів від оплати послуг у повному обсязі. Аналогічна правова позиція сформульована у постановах Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13, постановах Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 638/11034/15-ц, 18 березня 2019 року у справі № 210/5796/16-ц, 18 грудня 2019 року у справі № 522/2625/16-ц, 25 березня 2020 року у справі № 211/3347/18-ц, 18 травня 2020 року у справі № 176/456/17, у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 712/8196/20 від 7 липня 2020 року. Велика Палата Верховного Суду у справі № 712/8196/20 погоджується з висновками судів першої й апеляційної інстанцій про те, що у сторін спору є фактичні договірні відносини щодо надання відповідних житлово-комунальних послуг, а відсутність укладеного письмового договору не звільняє відповідача від обов`язку оплати за надані такі послуги.
Апелянт зазначав, що при постановленні заочного рішення суд порушив норми процесуального права щодо належного повідомлення його про розгляд справи, оскільки не надсилав йому жодної судової повістки, вважав, що рішення підлягає обов`язковому скасуванню у разі неповідомлення про слухання справи.
Колегія суддів вважає слушними такі доводи апелянта.
Суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи (частина перша статті 280 ЦПК України).
У пунктах 47, 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17-ц (провадження № 14-507цс18) вказано, що приписи ЦПК України як на момент ухвалення заочного рішення, так і на момент розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення "за закінченням терміну зберігання" є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи. Окрім того, за змістом висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення "за закінченням терміну зберігання" не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду (пункт 31 постанови від 20 червня 2018 року у справі № 127/2871/16-ц).
З матеріалів справи вбачається, що судом вживались заходи щодо належного повідомлення відповідача про розгляд справи.
Як вбачається з матеріалів справи ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 13.04.2019 року було відкрито провадження у справі.
У судове засідання на 04.09.2019 року ОСОБА_2 повідомлявся належним чином, про що свідчить розписка про отримання судової повістки, судова повістка направлялась на адресу: в- АДРЕСА_7 , яку останнім зазначено і в апеляційній скарзі (т.1 а.с.95).
Між тим, в судове засідання відповідач не з`явився.
Про розгляд справи, призначений на 10.02.2020 року ОСОБА_2 також був повідомлений належним чином, про що свідчить розписка (т.1 а.с. 139).
Проте, в судове засідання відповідач не з`явився, що вбачається з явочного листа від 10.02.2020 року (т.1 а.с. 141).
Про розгляд справи, призначений на 02.07.2020 року ОСОБА_2 також повідомлявся належним чином, проте до суду повернулась судова повістка з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». (т.1 а.с. 146).
01.07.2020 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про відкладення розгляду справи (т.1 а.с. 147).
В день постановлення оскаржуваного заочного рішення відповідач був повідомлений про дату та час слухання справи СМС-повідомленням, про що свідчить довідка про доставку СМС (т. 1 а.с. 151), між тим це не є належним повідомленням, оскільки матеріли справи не містять доказів, що ОСОБА_2 звертався до суду із заявою, щоб йому напрпавлялися судові повістки у вигляді СМС-повідомлень на його телефон.
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 289/2207/127 (провадження № 14-506цс19) вказано, що якщо в матеріалах справи немає доказів інформування відповідача про час та місце розгляду справи, то він не може вважатися повідомленим належним чином. У цих випадках не буде підстав для заочного розгляду цивільної справи. Матеріали справи не містять відомостей про повідомлення відповідача у визначеному процесуальним законом порядку, відтак апеляційний суд зазначив про неналежне повідомлення відповідача про час і місце судового засідання у суді першої інстанції як безумовну підставу для скасування заочного рішення суду першої інстанції. Розгляд справи за відсутності учасника, щодо якого немає відомостей про його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, є порушенням статті 6 Конвенції про права особи на справедливий судовий розгляд та статей 8, 128-130, 372 ЦПК України, які передбачають, що ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду справи, врегульовують порядок повідомлення учасників справи про дату судового засідання та наслідки неявки в судове засідання.
Таким чином, місцевий суд не дотримався порядку ухвалення заочного рішення, отже оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Відповідно до частини 1статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , сплачену позивачем заборгованіст за комунальні послуги та інші обов`язкові платежі на утримання квартири АДРЕСА_1 за період з лютого 2015 по лютий 2018 року в розмірі 17881,28 грн.
Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).
При зверненні з позовом до суду ОСОБА_1 сплатила судовий збір у сумі 721,14 грн.
Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, а саме - на 24,7 % , то позивач має право на відшкодування сплаченого судового збору пропорційно задоволеним вимогам у сумі 178,12 грн. (721,14 х 24,7%)
Судові витрати, понесені відповідачем, документально підтверджено, а саме, за подання апеляційної скарги сплачено 1081,71 грн. Враховуючи, що апеляційну скаргу задоволено частково, зменшено суму, що підлягає стягненню, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню – 814,52 грн. судового збору (1081,71 х 75,3%).
Відповідно до частини 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Отже, різниця між зазначеними сумами, що становить 636,40 грн, має бути компенсована ОСОБА_2 за рахунок ОСОБА_1 . 
Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_3 - задовольнити частково.
Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 листопада 2020 року - скасувати.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення витрат по сплаті комунальних послуг та інших обов`язкових платежів за утримання квартир - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 17881,28 грн.
В іншій частині позовних вимог - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 636,40 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
Повний текст судового рішення виготовлено 03 травня 2024 року.

Головуючий                                                                 Н.П. Пилипчук

Судді                                                                        О.Ю. Тичкова

                                                                       Ю.М Мальований