ОКРЕМА ДУМКА
Судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Зайцева А. Ю.
 
27 березня 2024 року
м. Київ
 
справа № 607/1125/22
провадження № 61-17154св23
 
У лютому 2022 року Акціонерне товариство «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» (далі - АТ«КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК», банк) звернулося до суду з позовом, у якому просило визнати недійсним договір купівлі-продажу від 30 квітня 2020 року, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Мартюком І. З. за реєстровим № 282, предметом якого є нерухоме майно, а саме земельна ділянка з кадастровим номером 6125287500:01:018:0023, площею 0,10 га, що розташована на території Смиковецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, з призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
 
Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області рішенням від 07 квітня 2023 року в задоволенні позову відмовив.
 
Тернопільський апеляційний суд постановою від 17 жовтня 2023 року апеляційну скаргу АТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» залишив без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 квітня                      2023 року - без змін.
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду касаційну скаргу АТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» задовольнив частково. Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 квітня                      2023 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 17 жовтня 2023 року скасував. Провадження у справі за позовом АТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» до              ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Тернопільського районного нотаріального округу Мартюк І. З., про визнання недійсним договору купівлі-продажу закрив. Повідомив АТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК», що розгляд цієї справи віднесений до юрисдикції господарського суду.
 
Не можу погодитись з рішенням колегії суддів Верховного Суду щодо закриття провадження у цій справі з наступних міркувань.
 
За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
 
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
 
Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.
 
При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні враховувати суб`єктний склад такого спору, суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлені вимоги, характер спірних правовідносин, зміст та юридичну природу обставин у справі.
 
Згідно із частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а за частиною першою статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу.
 
За змістом частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. 
 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово формулювала правові висновки, щодо визначення предметної підсудності справ.    
 
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними                         (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі  № 200/14342/18 (провадження № 14-45цс21), від 15 червня 2021 року у справі              № 904/6125/20 (провадження № 12-27гс21), від 14 грудня 2021 року у справі                 № 2610/27695/2012 (провадження № 14-37цс21), від 08 червня 2022 року у справі              № 362/643/21 (провадження № 14-32цс22) та інші).
 
Отже, для віднесення справи до господарської юрисдикції необхідно встановити,  що така справа віднесена до цієї юрисдикції прямою нормою закону. Таким законом є Господарський процесуальний кодекс України (далі - ГПК України).
 
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 20 ГПК України,  господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: 
 
1) справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.
 
Предмету спору у цій справі є визнання недійсним правочину (договору купівлі-продажу) сторонами якого є фізичні особи, а тому така справа в силу прямої вказівки закону, не відноситься до господарської юрисдикції.    
 
Як зазначалось, якщо розгляд справи не віднесено до іншого судочинства, вона розглядається в порядку цивільного судочинства (частини 1 статті 19 ЦПК України). 
Виключенням з цього правила є спори щодо забезпечувальних правочинів (поруки, іпотеки тощо) укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.
 
Разом з тим, предметом спору у цій справі є визнання недійсним договору купівлі- продажу, який не є забезпечувальним договором, тому не підпадає під виключення передбачене пунктом 1 частини 1 статті 20 ГПК України (у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці).
 
Оскільки стороною оспорюваного договору є фізична особа, цей спір не відноситься до господарської юрисдикції про що прямо вказано у тому ж пункті 1 частини 1 статті 20 ГПК України: «…крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем…».   
Закриваючи провадження у справі колегія суддів Верховного Суду зробила висновок, що оскільки спір у цій справі стосується визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, яка була предметом іпотеки на забезпечення виконання умов кредитного договору, сторонами якого є юридичні особи, тобто, стосується правовідносин, які є похідними від кредитних правовідносин суб`єктів господарювання, такий спір має розглядатися за правилами господарського судочинства.
 
Не можна залишити поза увагою, що такого правила як віднесення всіх спорів за позовом банку до фізичних осіб, лише з підстав, що первісний кредитний договір укладений між юридичними особами процесуальний закон, не містить.   
 
Такий висновок не тільки не ґрунтується на вимогах закону, а й суперечить п.1 частини 1 статті 20 ГПК України, яка має пряму заборону (виключення) розгляду в господарському судочинстві спорів щодо правочинів стороною яких є фізична особа. Винятком є лише спори щодо забезпечувальних правочинів. 
 
Скасування судом касаційної інстанції судових рішень, якими вирішено спір по суті,  із закриттям провадження у справі, що тривало декілька років, в той час, як подібні справи розглядаються в порядку цивільного судочинства, не відповідає і статті 6 Європейської конвенції з прав людини щодо забезпечення принципу правової визначеності, права особи на розгляд його справи упродовж розумного строку та судом, встановленим законом.
 
Суддя                                                                                                        А. Ю. Зайцев