ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

12 червня 2024 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 751/2597/24
Головуючий у першій інстанції – Павлов В. Г.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/869/24, 22-ц/4823/870/24

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді Висоцької Н.В.,
суддів:  Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,
із секретарем – Герасименко Ю.О.,
учасники справи: позивач – ОСОБА_1 ,
відповідачі – Чернігівська обласна прокуратура, Державна казначейська служба України,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та Державної казначейської служби України на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 11 квітня 2024 року (місце ухвалення – м. Чернігів) та ухвалу цього ж суду від 03 травня 2024 року (місце ухвалення – м. Чернігів) у справі за позовом ОСОБА_1 до Чернігівської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями і діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду,
                                    В С Т А Н О В И В :
У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Чернігівської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями і діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду. В обґрунтування позову посилався на те, що з 17.11.2016 по 04.11.2021 він потерпав від незаконних дій органів досудового розслідування, прокуратури та суду, оскільки йому було інкриміновано вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 365 КК України.
Вказує, що завершенням цього переслідування стала постанова Верховного Суду від 04.11.2021, якою залишено без змін ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 17.03.2021 у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_1 , а касаційні скарги прокурора та представника потерпілого залишено без задоволення. Зазначеною ухвалою апеляційного суду скасовано вирок Новозаводського районного суду м. Чернігова від 31.01.2020 щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , провадження у справі закрито у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 та ОСОБА_2 складу інкримінованого кримінального правопорушення.
Як зазначає позивач, на момент події інкримінованого кримінального правопорушення він був поліцейським і таке правопорушення було пов`язано прокурором саме із виконанням функцій поліцейського (посадових осіб).
За доводами позову, ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством з 17.11.2016 по 04.11.2021, тобто повних 59 місяців, у зв`язку з чим зазнав моральної шкоди, оскільки перебував під тягарем обвинувачення, не міг налагодити нормальне життя і будучи поліцейським хвилювався за свою репутацію, а також додаткові емоціональні хвилювання через те, як вплине ситуацію на сім`ю, зокрема на сина.
Враховуючи положення ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду» та Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», позивач оцінює завдану моральну шкоду у 800000,00 грн.
У позові ОСОБА_1 просить стягнути з Державного бюджету України  на свою користь 800000,00 грн в якості відшкодування моральної шкоди.
Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 11.04.2024 позовні вимоги ОСОБА_1 до Чернігівської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями і діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду, задоволено частково.
Стягнуто з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 369200 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. У задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовлено.
Стягнуто з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 2307,50 грн в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Судовий збір компенсовано за рахунок держави в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.
При визначені розміру моральної шкоди суд першої інстанції, керуючись принципами поміркованості, розумності, справедливості, а також тим, що  розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш а ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення, з огляду на строк перебування ОСОБА_1 під слідством та судом, дійшов висновку, що мінімальний розмір компенсації моральної шкоди слід визначити у розмірі 369200 грн (52 місяці*7100 грн).
Також за висновком суду, оскільки матеріалами справи належним чином підтверджено понесені позивачем витрати на правничу допомогу у сумі 5000 грн, такі вимоги підлягають частковому задоволенню пропорційно задоволеним позовним вимогам, тобто 2307,50 грн.
Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 03.05.2024 в задоволенні заяви представника ОСОБА_1 – адвоката Кутукова С.О. про винесення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат у цивільній справі, відмовлено.
Не погодившись в вказаними судовими рішеннями, ОСОБА_1 та представник Державної казначейської служби України Ковбаса О.Г. подали апеляційні скарги.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 11.04.2024 в частині відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі; скасувати ухвалу Новозаводського районного суду м. Чернігова від 03.05.2024 про відмову в ухваленні додаткового рішення та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з Державного бюджету України на користь позивача всі понесені ним витрати на правничу допомогу адвоката у суді першої інстанції та вирішити питання про перерозподіл судових витрат з урахуванням витрат позивача на правничу допомогу адвоката, понесених у суді апеляційної інстанції.
За доводами скарги судом необґрунтовано зменшено розмір відшкодування моральної шкоди через хибність висновків суду та неправильним застосуванням норм матеріального права
У скарзі заявник посилається на те, що судом першої інстанції обраховано розмір відшкодування моральної шкоди у мінімальному розмірі та не врахував, що перебування його під слідством негативно вплинуло на подальше виконання ним функцій поліцейського, а також негативно позначалися і на відносинах у його сім`ї, оскільки з притягненням до кримінальної відповідальності знизився авторитет перед сином. Детальний опис відповідних обставин та моральних страждань був наведений у позовній заяві, проте суд у оскаржуваному рішенні навіть не згадує, ні обставин впливу перебування ОСОБА_1 під слідством та судом, ні його страждань та їх глибини.
Наголошує, що сильні душевні хвилювання та страждання ОСОБА_1 пов`язані з вимушеною необхідністю доводити свою невинуватість, боротися із суспільним осудом та презирством, хвилюватись за свою репутацію, оскільки позивач на той момент був патрульним поліцейським, він перебував під тягарем можливого кримінального покарання за виконання функцій поліцейського, боровся за чесне ім`я та мав миритися із цькуванням зі сторони інших громадян. Також зазначає, що судом не було взято до уваги, що крім перебування під слідством та судом, до ОСОБА_1 також було застосовано процесуальних заходи обмеження прав і свободи у вигляді запобіжного заходу. 
Як стверджує заявник, суд першої інстанції не врахував висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 686/23731/15, зокрема, що визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.
Крім того, вказує, що під час перебування під слідством позивач приймав участь у бойових діях та набув статусу учасника бойових дій, що вимагало докладання додаткових зусиль для виконання функцій поліцейського в умовах бойових дій.
Заявник не погоджується з визначеним судом першої інстанції строком перебування ОСОБА_1 під слідством та судом – з 17.11.2016 (день повідомлення про підозру) по 17.03.2021 (постановлення ухвали апеляційним судом про закриття провадження у кримінальній справі) та вважає, що судом необґрунтовано не враховано до строку перебування ОСОБА_1 під слідством і судом період, за який кримінальна справа переглядалась Верховним Судом, тобто 8 місяців, з 17.03.2021 по 04.11.2021, оскільки постанова Верховного Суду є остатоточною у вирішенні вказаного кримінального провадження. Тому вважає, що суд дійшов помилкового висновку про перебування ОСОБА_1 під слідством та судом 52 місяці, а не 60 місяців.
На переконання заявника, суд першої інстанції значно зменшив розмір моральної шкоди та не врахував обсяг страждань, заподіяних внаслідок психічного впливу, спричиненого незаконним притягненням до кримінальної відповідальності і, відповідно, значно зменшив розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню за тривале (понад 4 роки) позбавлення його можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Крім того, заявник не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції про відмову в ухваленні додаткового рішення у справі, посилаючись, що у позовній заяві було вказано обсяг правничої допомоги адвоката та розрахунок розміру витрат позивачем на неї, а також у договорі наведено детальний опис правничої допомоги адвоката, порядок та розмір оплати позивачем за неї у суді першої інстанції. Вказує, що до позовної заяви було додано квитанцію від 16.03.2024 про оплату половини вартості правничої допомоги у суді першої інстанції, а оскільки суд першої інстанції майже безперервно перейшов 11.04.2024 із підготовчого провадження до судового розгляду у справі, позивач фізично не встиг оплатити адвокату за весь обсяг наданої правничої допомоги адвоката.
Вважає, що суд першої інстанції не врахував, що до обсягу роботи адвоката для підготовки позовної заяви необхідно було опрацювати значний обсяг документів із кримінального провадження, перевірити їх належність до предмету спору, а суть спору та моральна шкода позивача є індивідуальною для з`ясування і викладення у позовній заяві. Тому вказану справу не може бути віднесена до категорії нескладних справ. 
Як вважає заявник, при постановленні ухвали про відмову в ухваленні додаткового рішення судом не були враховані висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 6 березня 2019 року у справі № 922/1163/18, від 16 травня 2019 року у справі № 823/2638/18 та від 21 липня 2020 року у справі № 915/1654/19. 
В апеляційній скарзі представник Державної казначейської служби України Ковбаса О.Г. просить скасувати рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 11.04.2024 в частині стягнення з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 2307,00 грн в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу і ухвалити в цій частині нове рішення, яким здійснити розподіл судових витрат відповідно до ч 2 ст. 137, ч. 2 ст. 141 ЦПК України.
За доводами скарги рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині ухвалено з порушенням норм процесуального права.
Як вказує заявник, суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що Казначейство, яке було залучено до участі у справі за ініціативою позивача, не є учасником спірних правовідносин та не має фактичних даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для вирішення справи.
Вказує, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема, представляти державу в суді, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду.
В обґрунтування зазначених доводів заявник посилається на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, Верховного Суду, викладені у постановах від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11 (пункт 6.22), від 27.02.2019 у справі № 761/3884/18 (пункт 35), від 21.08.2019 у справі № 761/35803/16-ц (пункт 33), від 18.12.2019 у справі №688/2479/16-ц (пункти 25-28), від 06.07.2021 у справі №911/2169/20 (пункт 8.6), від 25.03.2020 у справі №641/8857/17 (пункт 63).
За доводами скарги, суд першої інстанції не взяв до уваги, що Держава Україна в особі Державної казначейської служби України є неналежним відповідачем у справі, оскільки підставою позову є стверджуванні порушення прав позивача з боку правоохоронних органів, а оскільки Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдавало, то відповідно до вимог Конституції України, ЦК України та інших актів законодавства, Казначейство не може нести відповідальність за шкоду, завдану Позивачу діями інших суб`єктів.
Крім того, заявник звертає увагу суду на те, що Новозаводський районний суд м. Чернігова під час прийняття оскаржуваного рішення, всупереч вимогам ст. 137 ЦПК України, не здійснив розподіл судових витрат між сторонами, натомість без жодної правової підстави стягнув судові витрати з Державного бюджету України.
Тому вважає, що судове рішення про стягнення коштів, без встановлених бюджетних призначень законом про Державний бюджет України на відповідний рік в силу положень ст. 116 БК України, не може бути виконане. А відповідні судові витрати можуть бути стягнуті саме з суб`єкта, у зв`язку з протиправними діями якого подано позов, а не з Казначейства (органу виконання судових рішень).
На виконання вимог ст. 361 ЦПК України  учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи.
У поданому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 та адвокат Кутуков С.О. вказують, що апеляційна скарга Державної казначейської служби України задоволенню не підлягає, оскільки згідно п. 1, 3, 4, 5 ст. 3, ст. 4 зазначеного Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» у встановлених випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги і провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що Казначейство не завдавало шкоди ОСОБА_1 та не є належним відповідачем у справі, враховуючи, що за доводами позову Казначейство заявлене одним із уповноважених органів, через який виступає держава як відповідач. Тому вважає, що відшкодування ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу адвоката здійснюється за рахунок відповідача-держави, єдиним джерелом виплат якого є Державний бюджет України і такий розподіл витрат відповідає нормам ст. 141 ЦПК України. В обґрунтування доводів відзиву заявник посилається на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 23.03.2023 у справі № 734/3845/21.
У відзиві на апеляційні скарги ОСОБА_1 та Державної казначейської служби України представник Чернігівської обласної прокуратури О. Косова просить залишити без задоволення апеляційні скарги, а рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 11.04.2023 та ухвалу від 03.05.2024 – залишити без змін. В обґрунтування посилається, що помилковим є твердження в апеляційній скарзі позивача, що кримінальне переслідування тривало до 04.11.2021, оскільки згідно правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 20.03.2023 у справі № 308/12810/21 особа перебувала під слідством та судом до набрання виправдувальним вироком законної сили, тобто за умови його оскарження в апеляційному порядку та залишенням вироку  без змін, він набирає законної сили з моменту проголошення апеляційним судом відповідного судового рішення. Тобто з моменту набрання виправдувальним вироком законної сили позивач вважається таким, що реабілітований та позбавлений будь-яких обмежень у правах, а кримінальне переслідування відносно нього – завершеним. Тому заявник вважає, що кримінальне переслідування щодо позивача завершено 17.03.2021, а не з дати ухвалення Верховним Судом постанови від 04.11.2021. Також зазначає, що під час проведення досудового розслідування втручання у конституційні права ОСОБА_1 було мінімальним, об`єктивно необхідним для забезпечення виконання завдань кримінального процесу, а проведені слідчі (розшукові) дії та прийняті рішення зумовлені вимогами кримінального процесуального закону щодо забезпечення органом розслідування швидкого, повного та неупередженого розслідування. Посилається, що проведення досудового розслідування та здійснюючи процесуальне керівництво у кримінальному провадженні прокурори діяли в межах повноважень відповідно до діючого законодавства. За доводами відзиву, судом правильно встановлено, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю чи інших втрат немайнового характеру, з яких при обчисленні розміру компенсації можна було б встановити характер та обсяг моральних страждань, що були понесені ним, а також вважає, що позивачем не доведено зміну у життєвих та суспільних стосунках. Прийняття апеляційним судом ухвали про закриття кримінального провадження є результатом реалізації принципу змагальності, а не наслідком незаконних дій під час досудового розслідування, у зв`язку з чим вважає, що визначений позивачем розмір моральної шкоди у сумі 800000,00 грн призведе до збагачення позивача за рахунок коштів державного бюджету. Також зазначає, що судом при винесенні ухвали про відмову в ухваленні додаткового рішення правильно встановлено, що позивачем не повідомлялось про понесення ОСОБА_1 у зв`язку з розглядом справи додаткових витрат на правову допомогу у розмірі 5000 грн, тобто не було дотримано вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України. Вважає необґрунтованими доводи скарги Державної казначейської служби України, оскільки позивач звернувся з позовом до держави Україна в особі уповноважених органів, тому судом першої інстанції правильно визначено, що стягнення проводиться з Державного бюджету України.
У поданому відзиві представник Державної казначейської служби України Мулач Я.В. просить відмовити ОСОБА_1 в задоволенні апеляційної скарги. В обґрунтування посилається, що враховуючи правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 11.08.2021 у справі № 761/20935/19, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку в частині обрахованого періоду заподіяння моральної шкоди. Вказує, що апелянт повинен обґрунтувати, чим підтверджується факт заподіяння йому моральних чи фізичних страждань, втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну їй шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Вважає, що вказані вимоги апелянтом не виконані, а такий спосіб захисту цивільних прав, як компенсація моральної (немайнової) шкоди, не повинен стати засобом безпідставного збагачення. Вказана позивачем сума моральної шкоди у розмірі 800000 грн не відповідає принципам розумності, справедливості та співмірності. Крім того, заявник вважає необґрунтованими доводи скарги ОСОБА_1 в частині відшкодування судових витрат і вказує, що під час судових дебатів ні позивач, ні його представник не робили жодних заяв щодо понесення додаткових витратна правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн, та не повідомляли про наміри подати відповідні докази. Тому вважає, що позивачем та його представником не було дотримано вимог ч.8 ст.141 ЦПК України, що і стало підставою для відмови у задоволені заяви ОСОБА_1 . Крім того, заявник не погоджується з вимогою позивача про стягнення понесених судових витрат з Державного бюджету України, оскільки Казначейство, яке було залучено до участі у справі за ініціативою позивача, не є учасником спірних правовідносин та не має фактичних даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для вирішення справи. Вказує, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема, представляти державу в суді, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. В обґрунтування зазначених доводів заявник посилається на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, Верховного Суду, викладені у постановах від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11 (пункт 6.22), від 27.02.2019 у справі № 761/3884/18 (пункт 35), від 21.08.2019 у справі № 761/35803/16-ц (пункт 33), від 18.12.2019 у справі №688/2479/16-ц (пункти 25-28), від 06.07.2021 у справі №911/2169/20 (пункт 8.6), від 25.03.2020 у справі №641/8857/17 (пункт 63). Вважає, суд першої інстанції не взяв до уваги, що Держава Україна в особі Державної казначейської служби України є неналежним відповідачем у справі, оскільки підставою позову є стверджуванні порушення прав позивача з боку правоохоронних органів, а оскільки Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдавало, то відповідно до вимог Конституції України, ЦК України та інших актів законодавства, Казначейство не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу діями інших суб`єктів.
Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційних скарг, відзивів та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення, враховуючи наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено, що 17.11.2016 в кримінальному провадженні №42016270000000315 ОСОБА_1 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.28, ч.2 ст.365 КК України. Тобто, відповідно до ч.1 ст.42 КПК України, останній набув статусу підозрюваного (а.с. 20-24). 
Ухвалою слідчого судді Новозаводського районного суду м. Чернігова від 23.11.2016 відносно ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання (а.с.11-12).
Ухвалою слідчого судді Новозаводського районного суду міста Чернігова від 23.11.2016 у задоволенні клопотання слідчого про відсторонення ОСОБА_1 від посади інспектора УПП у м. Чернігові ДППНП України, відмовлено (а.с.27-28).
Вироком Новозаводського районного суду м. Чернігова від 31.01.2020 ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 365 КК України та призначено йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді 4 років обмеження волі з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах протягом 2 років. Відповідно до ст. 75 КК України ОСОБА_1 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 роки.
Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 17.03.2021 провадження у справі закрито у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення (а.с.7-19).
Постановою Верховного Суду 04.11.2021 ухвалу апеляційної інстанції залишено без змін. 
Також судом встановлено, що початком строку перебування ОСОБА_1 під слідством і судом є 17.11.2016 (день повідомлення про підозру), а останнім днем перебування позивача під слідством і судом є 17.03.2021 (ухвалення апеляційним судом рішення про закриття провадження). Тобто, ОСОБА_1 перебував під слідством та судом з 17.11.2016 до 17.03.2021, що загалом становить 52 місяці (4 р.,4 міс.).
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, керуючись принципами поміркованості, розумності, справедливості, а також тим, що  розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш а ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення, з огляду на строк перебування ОСОБА_1 під слідством та судом, дійшов висновку, що розмір компенсації моральної шкоди слід визначити у розмірі 369200 грн.
Також за висновком суду, оскільки матеріалами справи належним чином підтверджено понесені позивачем витрати на правничу допомогу у сумі 5000 грн, такі вимоги підлягають частковому задоволенню пропорційно задоволеним позовним вимогам, тобто 2307,50 грн.
Рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог про відшкодування моральної шкоди у розмірі 369200,00 грн  не оскаржується, та, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.
Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.10.2018 у справі № 186/1743/15-ц, яка, зокрема зазначає, у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Таким чином, апеляційний суд переглядає рішення суду лише в частині не задоволених вимог про відшкодування моральної шкоди та витрат на правничу допомогу.
З висновком суду першої інстанції в оскаржуваній частині погоджується апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з`ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Статтею 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.
Таким спеціальним нормативно-правовим актом є Закон України від 01.12.1994 № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі по тексту - Закон).
Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
Частиною другою статті 1 Закону встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутності у діянні складу кримінального правопорушення або невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпання можливостей їх отримати.
Згідно зі статтею 3 Закону у наведених в статі 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються):
1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій;
2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт;
3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином;
4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги;
5) моральна шкода.
Статтею 4 Закону визначено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Тобто чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування моральної шкоди.
На день розгляду справи єдиним таким законом є Закон України від 01.12.1994 № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», сфера дії якого поширюється, в тому числі, й на осіб, стосовно яких закрите кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю у діях складу кримінального правопорушення.
Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством та судом, відповідно він має право на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями і діями органів досудового слідства та прокуратури згідно Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
У справі судом першої інстанції встановлено, що ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 17.03.2021 провадження у кримінальній справі закрито у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 04.11.2021.
Суд першої інстанції, з яким погоджується й суд апеляційної інстанції в цій частині, на підставі правильно встановлених фактичних обставин справи та належної оцінки поданих сторонами доказів, зробив правильний висновок, що позивачем доведено наявність підстав для відшкодування йому моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності.
Відповідно до частини третьої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.
Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо наведених ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності та справедливості.
Визначаючи строк перебування ОСОБА_1 під судом і слідством, колегія суддів вважає, що його початком є 17.11.2016 (день повідомлення про підозру), а останнім днем перебування позивача під слідством і судом є 17.03.2021 (день набрання законної сили ухвалою Чернігівського апеляційного суду про закриття кримінального провадження.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що судом першої інстанції необґрунтовано не враховано до строку перебування ОСОБА_1 під слідством і судом період, за який кримінальна справа переглядалась Верховним Судом, тобто 8 місяців, з 17.03.2021 по 04.11.2021 є необґрунтованими, враховуючи, що строк розгляду справи судом касаційної інстанції не входить у період перебування особи під слідством і судом, оскільки вважається, що особа перебуває під слідством і судом до набрання законної сили судового рішення, яким завершено розгляд справи, тобто за умови його оскарження в апеляційному порядку та залишення вироку без змін він набирає законної сили з моменту проголошення апеляційним судом відповідного судового рішення. З моменту набрання виправдувальним вироком законної сили позивач вважається таким, що реабілітований та позбавлений будь-яких обмежень у правах, а кримінальне переслідування відносно нього - завершеним. 
Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 30.03.2023 у справі № 308/12810/21.
Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що кримінальне переслідування щодо позивача завершено 17.03.2021 в день постановлення ухвали апеляційним судом про закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю в діях позивача складу кримінального правопорушення, а не з дати винесення Верховним Судом постанови від 04.11.2021.
У даній справі, суд першої інстанції зваживши на те, що позивач ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством і судом 52 місяці, виходячи із мінімального розміру такого відшкодування моральної шкоди, правильно визначив розмір відшкодування моральної шкоди та з урахуванням того, що визначення розміру моральної шкоди, враховуючи принципи розумності, справедливості та співмірності суд дійшов правильного висновку про відшкодування моральної шкоди позивачу у розмірі 369200 грн.
У статті 42 КПК України міститься широке коло прав, одним з яких є право вимагати відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, в порядку, визначеному законом, а також відновлення репутації, якщо підозра, обвинувачення не підтвердилися.
У КПК України також є глава під назвою «Відшкодування (компенсація) шкоди у кримінальному провадженні, цивільний позов», згідно зі статтею 130 якої шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом.
Отже, внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, що підтверджується закриттям кримінального провадження у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення, позивач має право на відшкодування майнової та моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме ст. 1176 ЦК України, Закону про відшкодування шкоди.
Правилами статті 1176 ЦК України, Закону про відшкодування шкоди визначені спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема, органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органами досудового розслідування, прокуратури або суду. Такі підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу завдавачів шкоди та особливим способом завданої шкоди.
Сукупність зазначених умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Так, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду (частина друга статті 1 Закону про відшкодування шкоди). Право на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках, зокрема: закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (стаття 2 Закону про відшкодування шкоди).
Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.
Межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що «моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».
Необґрунтованими є доводи відзиву щодо завищеного розміру компенсації моральної шкоди, оскільки такий розмір судом визначено у мінімальному  розмірі, виходячи з засада розумності, виваженості та справедливості на підставі вимог закону.
Посилання  у відзиві Державною казначейською службою України на те, що суд першої інстанції не в повній мірі встановив характер і обсяг страждань, яких зазнав позивач у зв`язку з перебуванням під слідством і судом, у зв`язку з ненаданням доказів протиправної  поведінки органів досудового розслідування та прокуратури є необґрунтованими, оскільки сам факт притягнення особи до кримінальної відповідальності за злочин, вчинення якого не було доведено і є підставою для відшкодування такій особі моральної шкоди.
Апеляційний суд враховує, що норма частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначає, що у подібних правовідносинах відшкодування моральної шкоди провадиться виходячи з розміру, який не може бути меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, при цьому суди, з урахуванням конкретних обставин справи, не обмежені у визначенні більшого розміру відшкодування моральної шкоди, тобто такий обрахунок є мінімально гарантованим законом, що узгоджується з висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19).
Таким чином, законодавством встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний, проте позивач визначив суму до відшкодування з урахуванням зазначеного періоду, який визначений у позовній заяві в розмірі 800000,00 грн, та зазначив підстави для стягнення зазначеної ним у позові суми до відшкодування з урахуванням характеру і обсягу страждань яких він зазнав, тривалість та тяжкість вимушених змін у життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.
Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Зважаючи на те, що розмір відшкодування моральної шкоди у цій категорії справ визначається з врахуванням обставин, які мають значення для вирішення справи, а законодавчо  визначено лише мінімальний розмір, з якого необхідно виходити при її визначенні, то доводи відзиву Державної казначейської служби України щодо стягнення судом неадекватного розміру відшкодування, яка є завищеною і не відповідає дійсності не знайшли свого підтвердження, оскільки судом розмір стягнутого відшкодування моральної шкоди визначено у відповідності до засад розумності, виваженості та справедливості.
Позивачем не доведено належними і допустимими доказами ні суду першої, ні апеляційної інстанцій та не обґрунтовано заявлений ним до відшкодування розмір моральної шкоди в сумі 800000,00 грн, а також, що цей розмір відповідає засадам розумності і є співмірним із завданою йому шкодою. 
Обраний ним спосіб визначення розміру відшкодування моральної шкоди за кожну неправомірну процесуальну дію протягом перебування під слідством і судом не відповідає вимогам Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», норми якого у цих правовідносинах є спеціальними.
Враховуючи викладене суд першої інстанції, з урахуванням вимог розумності та справедливості, порушення прав ОСОБА_1 , характеру і обсягу його страждань, обґрунтовано визначив компенсацію моральної шкоди у розмірі 369200 грн, підстав для її збільшення колегія суддів апеляційного суду не вбачає, іншими учасниками справи стягнутий розмір моральної шкоди не оспорюється та не заперечується.
Необґрунтованими також є доводи скарги про те, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, не з`ясував у чому полягала моральна шкода, який характер та обсяг фізичних чи душевних страждань було спричинено позивачу, та спростовуються матеріалами справи, зокрема змістом позовної заяви та судовими рішеннями, які набрали законної сили.  Розмір морального відшкодування судом першої інстанції визначений, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості.
Посилання у відзивах Державною казначейською службою України та Чернігівською обласною прокуратурою на те, що розмір морального відшкодування може бути зменшений судом і стягнення може призвести до незаконного збагачення позивача за рахунок коштів державного бюджету, є необґрунтованими та до уваги апеляційним судом не приймаються, оскільки сторони не скористались правом на подання апеляційної скарги на оскарження рішення в частині задоволених вимог, а відповідно до вимог матеріального закону, що регулює спірні правовідносини шкода відшкодовується незалежно від вини, і стягуючи з відповідача на користь позивача 369200 грн у відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції урахував усі обставини, які мають істотне значення для справи, а заявлений розмір заявником не доведений.
Доводи відзиву Державної казначейської служби України про те, що Казначейство не завдавало шкоди ОСОБА_1 та не є належним відповідачем у справі, апеляційним судом до уваги не приймаються, враховуючи наступне.
Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема. і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (провадження № 14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19) (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19)).
Відповідно до пункту 4 Положення про ДКС України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є ДКС України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.
Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. 
Враховуючи викладене, позивачем правильно зазначено відповідачем у справі про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями і діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду саме Державну казначейську службу України, оскільки саме за рахунок коштів державного бюджету проводиться таке відшкодування.
Переглядаючи ухвалу Новозаводського районного суду м. Чернігова від 03.05.2024 про відмову в ухваленні додаткового рішення у справі, апеляційний суд враховує наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, у поданому позові ОСОБА_1 та адвокат Кутуков С.О. просили суд вирішити питання відшкодування ОСОБА_1 понесені судові витрати на правничу допомогу. До позову було додано Договір про надання правничої (правової) допомоги та послуг адвоката від 14.03.2024 (а.с. 31 т. 1), квитанцію про прийняту плату за надані послуги на підставі договору від 14.03.2024 у розмірі 5000 грн (а.с. 31-1 т. 1) та ордер на надання правничої (правової) допомоги адвокатом Кутуковим С.О. (а.с. 32 т. 1).
У поданій заяві про ухвалення додаткового рішення у справі представник ОСОБА_1 – адвокат Кутуков С.О. просив стягнути додатково з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 5000 грн витрат на правничу допомогу адвоката, що були заявлені у позові та оголошені стороною позивача у судових дебатах (а.с. 127-128 т. 1). До заяви було додано квитанцію про прийняту плату за надані послуги від 15.04.2024 на підставі договору від 14.03.2024 у розмірі 5000 грн (а.с. 126 т. 1).
Перевіряючи аргументи скарги в цій частині, апеляційним судом встановлено, що судом першої інстанції підготовче судове засідання було призначено на 11.04.2024, яке відбувалось за участю позивача та його адвоката і на підставі п. 15 ч. 2 ст. 197 ЦПК України судом з урахуванням готовності сторін по справі щодо невідкладного призначення судового розгляду, було проведено  розгляд справи по суті одразу після проведення підготовчого судового засідання.
Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Відповідно до ч. 5 ст. 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.
Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Таким чином, у разі недотримання вимог ч. 5 ст. 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.
Згідно із ч. 6 ст.137 ЦПК України обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Вказана правова позиція щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони, узгоджується із правовою позицією, викладеною в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, а також у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2020 року у справі № 211/1674/19 (провадження № 61-2679св20), від 19 серпня 2020 року у справі № 195/31/16-ц (провадження № 61-15811св19).
За матеріалами справи представником Державної казначейської служби України Ковбасою О.Г. були подані заперечення на заяву про ухвалення додаткового рішення у справі, в якій просив врахувати необґрунтованість та непропорційність розміру витрат щодо предмета спору. В обґрунтування посилався, що до поданої заяви позивачем не надано жодного документа, який підтверджував би фактичне надання послуг: акт приймання-передачі наданих послуг, детального опису робіт (наданих послуг), специфікацію послуг, звіт про надання послуг, тому вважає, що обсяг виконаних адвокатом послуг не підтверджено.
Апеляційний суд враховує, що питання відшкодування витрат на правову допомогу понесених позивачем у суді першої інстанції, які були заявлені у позові, було вирішено судом першої інстанції під час ухвалення рішення по суті справи 11.04.2024, яким було стягнуто за рахунок кошиів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 2307,50 грн в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Суд першої інстанції врахував складність справи, обсяг наданих адвокатських послуг та витрачений адвокатом час, враховуючи проведення у справі лише одного судового засідання, виходячи з критерію розумності та співмірності, пропорційності і дійшов обґрунтованого висновку, що витрати на правничу допомогу в сумі 2307,50 грн є співмірними з розумною необхідністю витрат для цієї справи та є пропорційними до розміру задоволених позовних вимог.
Судом апеляційної інстанції враховано, що позовна заява містить  обгрунутування, що крім сплачених витрат  на правову допомогу у суді першої інстанції згідно  квитанції від 16.03.2024 на суму 5000,00 грн, позивач передбачає понести ще витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 10000,00 грн під час розгляду  даного позову у судах, з яких: 5000,00 грн у суді першої інстанції та 5000,00 у суді апеляційної інстанції.
Положення п. 5.2.1. Договору про надання правничої (правової) допомоги та послуг адвоката від 14.03.2024 передбачено, що за надану правничу допомогу та послуги адвоката з підготовки та складання проектів позовної заяви, скарг та інших процесуальних документів, подання їх у суд відповідно до вимог процесуального законодавства, збору та подання суду доказів для захисту прав Клієнта з приводу відшкодування шкоди, завданої притягненням до кримінальної відповідальності, захисту прав і представлення інтересів Клієнта безпосередньо у суді першої інстанції Клієнт сплачує Адвокату винагороду (гонорар) у розмірі 10000 грн.
З врахуванням викладеного, посилання у хвалі суду першої інстанції, щодо не заявлення про судові витрати на правничу допомогу до видалення суду до нарадчої кімнати хоча і є помилковим, проте не призвело до неправильного вирішення витання розподілу витрат на правничу допомогу.
Питання відшкодування витрат на правову допомогу, понесених позивачем у суді першої інстанції, які були заявлені у позові, було вирішено судом першої інстанції під час ухвалення рішення по суті справи 11.04.2024, отже відсутні підстави для скасування ухвали  суду першої інстанції від 03.05.2024, яка містить обґрунтовані висновки суду першої інстанції щодо застосування принципу співмірності, врахування складності справи, яка була розглянута за одне судове засідання, оскільки не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Крім  того, Об`єднана палата Касаційного цивільного суду Верховного Сукду зауважила у своїх висновках про застосування норм права, що рішення може бути залишене без змін лише за наявності незначних порушень закону, які вже були усунені при розгляді справи, або ж таких, які можуть бути виправлені судом.
Доводи Державної казначейської служби України в апеляційній скарзі про заперечення щодо стягнення витрат на правничу допомогу, не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки відповідачем не було надано належні та допустимі докази на спростування позовних вимог, а розмір витрат на правничу допомогу в сумі 2307,50 гривень, яка надавалася позивачу у суді першої інстанції, є належним чином підтверджений та пропорційний щодо розміру задоволених позовних вимог. 
Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, якими заявник обґрунтовує доводи апеляційної скарги, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин у цій справі.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що витрати на правову допомогу не підлягають стягненню з Державного бюджету України є необґрунтованими та до уваги апеляційним судом не приймаються, оскільки такі вимоги позивачем заявлені на підставі положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду»,  положеннями ст. 3 якого передбачено відшкодування таких витрат.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції у частині стягнення за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 2307,50 грн витрат на професійну правничу допомогу за розгляду справи у суді першої інстанції. 
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.
Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування  судового рішення.
За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення, рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 11.04.2024 та ухвалу цього ж суду від 03.05.2024  - без змін.
Заявлені ОСОБА_1 в апеляційній скарзі вимоги про відшкодування витрат на правничу допомогу адвоката, понесених ним у суді апеляційної інстанції, задоволенню не підлягають, враховуючи, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
Керуючись  ст.  367, 368, 374, 375, 381-384, 389,390 ЦПК України, апеляційний суд,

                                          П О С Т А Н О В И В: 

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Державної казначейської служби України залишити без задоволення.
Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 11 квітня 2024 року та ухвалу цього суду від 03 травня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.
Повний текст судового рішення складено 17.06.2024.
       Головуючий                                                         Судді: