П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

11 квітня 2024 р.	м. Одеса	Справа № 420/18103/22	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,

суддів Коваля М.П. та Осіпова Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 3 лютого 2023 року (суддя Катаєва Є.В., м. Одеса, повний текст рішення складений 03.02.2023) по справі за адміністративним позовом Головного управління ДПС в Одеській області до ОСОБА_1 про стягнення суми податкового боргу,-

В С Т А Н О В И В:

13 грудня 2022 року ГУ ДПС в Одеській області звернулося до адміністративного суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідача суму заборгованості по єдиному податку з фізичних осіб у розмірі 31590,90 грн.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 3 лютого 2023 року адміністративний позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення суду, яким відмовити у задовольнити позовних вимог контролюючого органу.
На думку апелянта, пред`явивши відповідачу вимоги про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного соціального внеску позивач діяв всупереч закону, оскільки у період, за який ГУ ДФС в Одеській області було нараховано ОСОБА_1 спірну суму недоїмки зі сплати ЄСВ він не здійснював підприємницької діяльності, зокрема як ФОП, доходу від такої діяльності не мав. При цьому жодною нормою спеціального Закону №2464-VI не передбачено обов`язок ФОП, яка перебуває на спрощеній системі оподаткування, сплачувати ЄСВ, якщо він не здійснює підприємницької діяльності та не отримує доходу від неї.
Також апелянт зауважив, що ОСОБА_1 закрив свою підприємницьку діяльність 10.10.2020 року та написав заяву про списання всіх боргів відповідно вищевказаного закону, що позивач і повинен був зробити. Проте всупереч вимогам законодавства ГУДПС цього не зробив.
На обґрунтування порушення норм процесуального права зазначалося, що суд першої інстанції, виніс рішення, не повідомивши відповідача належним чином про існування даного позову і тому він не мав змоги надати відзив на позов.

Позивач надіслав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Справа розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження.

Апеляційним судом справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до статті 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів і вимог поданої скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, з 23.02.2016 по 17.11.2020 ОСОБА_1 був зареєстрований як фізична особа-підприємець, який перебував на спрощеній системі оподаткування.
31.05.2017 у зв`язку з несплатою заборгованості зі сплати єдиному податку з фізичних осіб контролюючим органом було сформовано та виставлено на адресу ФОП ОСОБА_1 податкову вимогу форма "Ф" №359-17 на суму податкового боргу 1189,20 грн.
27.12.2017 поштове відправлення повернуто на адресу податкового органу з відміткою "адресат не мешкає".
Станом на 10.10.2022, відповідно до розрахунку податкового боргу, довідки про податкову заборгованість та інтегрованих карток платника, податкова заборгованість ФОП ОСОБА_1 перед бюджетом зі сплати єдиного податку з фізичних осіб становить 31590,90 грн., яка виникла в результаті нарахування по заяві про застосування спрощеної системи оподаткування за №1266/Б від 26.02.2016 за період з 20.04.2017 по 20.11.2020.
У зв`язку із несплатою боржником заборгованості ГУ ДПС в Одеській області звернулося до суду з даним адміністративним позовом про стягнення податкової заборгованості.

Вирішуючи спір суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги ГУ ДПС в Одеській області до фізичної особи – платника податків ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості зі сплати єдиного податку з фізичних осіб у розмірі 31590,90 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.
Рішення суду мотивовано тим, що контролюючим органом доведено наявність у відповідача податкової заборгованості, яка виникла з 20.04.2017 року по 20.11.2020 року. Адже у зв`язку зі втратою статусу фізичної особи – підприємця податкові зобов`язання фізичної особи ОСОБА_1 не припинились.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Так, відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 4 цього ж Закону (далі Закон) платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок до податкового органу за основним місцем обліку платника єдиного внеску.
Згідно з ч. 5 ст. 8 Закону єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.
У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.
Відповідно до ч. 8 ст. 9 Закону платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця.
При цьому платники, зазначені у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов`язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі). Винятком є випадки, якщо внесок, нарахований на ці виплати, вже сплачений у строки, встановлені абзацом першим цієї частини, або за результатами звірення платника з податковим органом за платником визнана переплата єдиного внеску, сума якої перевищує суму внеску, що підлягає сплаті, або дорівнює їй. Кошти перераховуються одночасно з отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення), у тому числі в безготівковій чи натуральній формі. При цьому фактичним отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення) вважається отримання відповідних сум готівкою, зарахування на рахунок одержувача, перерахування за дорученням одержувача на будь-які цілі, отримання товарів (послуг) або будь-яких інших матеріальних цінностей у рахунок зазначених виплат, фактичне здійснення з таких виплат відрахувань згідно із законодавством або виконавчими документами чи будь-яких інших відрахувань.
Платники єдиного внеску, зазначені у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року, крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, які сплачують єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.
Платники єдиного внеску, зазначені у пункті 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 1 травня наступного року.
Періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
За такого правового регулювання доводи апеляційної скарги відповідача про те, що ФОП не повинен сплачувати ЄСВ, якщо не здійснює підприємницької діяльності та не отримує доходу від неї, є помилковими, та відхиляються судом апеляційної інстанції.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 7 Закону єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Для платників, віднесених до першої групи платників єдиного податку, визначених у підпункті 1 пункту 291.4 статті 291 Податкового кодексу України, ця сума не може бути меншою за 0,5 мінімального страхового внеску із зарахуванням відповідних періодів здійснення підприємницької діяльності до страхового стажу, який обчислюється відповідно до статті 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", пропорційно до сплаченого єдиного внеску.
Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.
Відповідно до ч. 1 ст. 25 Закону рішення, прийняті податковими органами та органами Пенсійного фонду з питань, що належать до їх компетенції відповідно до цього Закону, є обов`язковими до виконання платниками єдиного внеску, посадовими особами і застрахованими особами.
Згідно з ч. 4 ст. 25 Закону податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, надсилає в паперовій та/або електронній формі платникам єдиного внеску вимогу про сплату недоїмки з єдиного внеску.
Вимога про сплату недоїмки з єдиного внеску, винесена за результатами документальної перевірки, надсилається (вручається) платнику в порядку, визначеному статтею 42 Податкового кодексу України.
Вимога про сплату недоїмки з єдиного внеску, винесена з метою стягнення недоїмки з єдиного внеску у разі його несплати платником у визначені цим Законом строки, надсилається податковим органом платнику в паперовій та/або електронній формі у порядку, визначеному статтею 42 Податкового кодексу України.
У разі несплати частини суми страхових внесків, що сплачується за рахунок коштів державного бюджету відповідно до Закону України "Про державну підтримку сільського господарства України", податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, інформує про це платників єдиного внеску.
Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.
Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею.
У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з податковим органом шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.
З матеріалів справи вбачається, що відповідно розрахунку податкового боргу до бюджету та інтегрованої картки платника (ІКП) в результаті неналежного виконання покладених законом на платника податків обов`язків по сплаті податків, у ФО-ПП ОСОБА_1 станом на 10.10.2022 року наявна непогашена податкова заборгованість/недоїмка у сумі 31590,90 грн.
Заборгованість по єдиному податку з фізичних осіб виникла в результаті нарахування по заяві про застосування спрощеної системи оподаткування за №1266/Б від 26.02.2016 року за період з 20.04.2017 року по 20.11.2020 рік на загальну суму 31590,90 грн. (основний платіж).
Відповідно до п. 59.1. ст. 59 ПК України у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов`язання в установлені законодавством строки, орган державної податкової служби надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.
31.05.2017, у зв`язку з несплатою заборгованості зі сплати єдиному податку з фізичних осіб, контролюючим органом було сформовано та виставлено на адресу ФОП ОСОБА_1 податкову вимогу форма "Ф" №359-17 на суму податкового боргу 1189,20 грн.
27.12.2017 поштове відправлення повернуто на адресу податкового органу з відміткою "адресат не мешкає".
Відповідно до абз. 2 п. 42.5 ст. 42 ПК України, у разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ у зв`язку з відсутністю за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їхньою відмовою прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.
Отож, згадана податкова вимога вважається врученої належним чином, її неоскарження боржником та несплата суми податкової заборгованості надає право контролюючого органу стягувати її в судовому порядку.
Ураховуючи, що в матеріалах справи відсутні докази погашення податкової заборгованості, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог ГУДПС.
Твердження апелянта про те, що суд першої інстанції виніс рішення, не повідомивши відповідача належним чином про існування даного позову спростовуються матеріалами справи, в яких наявні докази про надіслання на адресу відповідача (яка збігається із адресою, що зазначена у його апеляційній скарзі) рекомендованого відправлення копії ухвали про відкриття провадження від 12.12.2022, яке 30.12.2022 було повернуто на адресу суду з відміткою поштового оператора про відсутність адресата за сказаною адресою (а.с. 33-35).
Також в матеріалах справи наявні докази про направлення на адресу відповідача копії позовної заяви ГУДПС (а.с. 5,6).
Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги відповідача про протиправний нерозгляд позивачем його заяви про списання всіх боргів, оскільки згадані дії податкового органу не є предметом позову у даній справі, а отже суд не має процесуальних повноважень у межах розгляду даної справи здійснювати їх правовий аналіз.
Підсумовуючі викладене колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права під час апеляційного перегляду справи свого підтвердження не знайшли. Адже суд правильно та повно з`ясував усі обставини справи та надав їм належну юридичну оцінку.
Порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи чи є обов`язковою підставою для скасування судового рішення судом апеляційної інстанції не встановлено.
Згідно з пунктом першим частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відтак, апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 292, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 3 лютого 2023 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає відповідно до ч. 6 ст. 12, ст. 257 та ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя-доповідач                                        В.О.Скрипченко

Суддя                                                                                М.П.Коваль

        Суддя                                                                                Ю.В.Осіпов