ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 травня 2024 року	Львів	Справа № 380/9100/22 пров. № А/857/4264/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                          Ільчишин Н.В., 
суддів                                                             Гуляка В.В., Коваля Р.Й.,
розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 січня 2024 року (судді Качур Р.П., ухвалене у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження в м. Львів) у справі № 380/9100/22 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення, -
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 30.06.2022 звернувся в суд з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 в якому просить визнати протиправним і скасувати рішення начальника 3 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 від 28.05.2022 про відмову у перетинанні державного кордону на виїзд з України громадянину України ОСОБА_1 .
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2022 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2022 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 26.10.2023 у справі № 380/9100/22 касаційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Кунянський С.М. задоволено частково. Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2022 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2022 року у справі № 380/9100/22 скасовано. Направлено адміністративну справу № 380/9100/22 на новий розгляд до Львівського окружного адміністративного суду.
Оскаржуваним рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 18 січня 2024 року відмовлено в задоволенні позову. 
Не погодившись з прийнятим рішенням ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Кунянський Станіслав Михайлович оскаржив його в апеляційному порядку, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позов повністю, апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права. Зазначає серед іншого, що пункт 3 частини 4 статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України), в цій частині містить вищі стандарти прав людини, ніж рішення Європейського суду з прав людини у справах «Проніна проти України» та «Серявін та інші проти України» як на «підставу» не надавати «детальної відповіді на кожен аргумент», імперативно зобов`язуючи суд наводити мотивовану оцінку кожного аргументу, наведеного учасниками справи щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що в оскарженому рішенні взагалі відсутнє мотивування, а зазначення у пункті 1 цього рішення в якості підстав самих лише назв нормативних актів не може вважатися належним обґрунтуванням. Відповідно до статті 14 Закону України «Про прикордонний контроль», рішення про відмову громадянину України у виїзді з України може бути прийнято виключно якщо в нього відсутні документи, необхідні для в`їзду до держави прямування, транзиту або у випадках, визначених статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України»: громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», відмовляється у перетинанні державного кордону. Відповідач не посилався на відсутність у ОСОБА_3 документів для в`їзду/транзиту територією Польщі, а отже мав посилатися виключно на статтю 6 згаданого Закону. Також суд не надав оцінки тому, що відповідно до пункту 5 частини 1 статті 6 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», в указі Президента України про введення воєнного стану зазначається, зокрема, вичерпний перелік конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку з введенням воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень. Натомість в оскаржуваному рішенні не наведено посилань на жодні рішення військового командування, якими обмежено свободу пересування громадян на виїзд з України на підставі пункту 6 частини 1 статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Вказує, що на сьогодні не існує визначеного Кабінетом Міністрів України порядку обмеження військовим командуванням свободи пересування громадян за межі України, передбаченого пунктом 6 частини 1 статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Водночас спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну є Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України». Відповідно до частини 1 статті 1 цього Закону, громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом. Згідно з частиною 1 статті 3 цього ж Закону перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред`явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону. Відтак лише Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» може містити випадки обмеження права громадянина на виїзд з України та перелік документів для перетинання державного кордону, але норми цього Закону не містять обмежень, пов`язаних із введенням воєнного стану. Суд першої інстанції помилково не врахував, що самі по собі Правила перетинання державного кордону громадянами України не можуть встановлювати обмежень на свободу пересування громадян під час воєнного стану, адже вони не є законом і не є рішенням військового командування. Дійсно, норма абзацу 4 пункту 2 вказаних Правил встановлює, що у випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни крім паспортних документів повинні мати також підтверджуючі документи. Однак, ця норма прямо суперечить статтям 2, 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», а отже на підставі частини 3 статті 7 КАС України, суд має застосовувати норми вказаного Закону, як правового акту, що має вищу юридичну силу. Також не вимагається надавати жодних «підтверджуючих документів» під час проведення як стандартних, так і поглиблених перевірок документів, відповідно до вимог Інструкції з організації і здійснення перевірки документів громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон, яка затверджена пізніше, ніж згаданий абзац 4 пункту 2 Правил перетинання державного кордону, а отже має перевагу під час тлумачення. Таким чином, в оскаржуваному рішенні не зазначено конкретної норми закону або рішення військового командування, якими запроваджено пряму заборону на виїзд з України усіх без виключення осіб чоловічої статі від 18 до 60 років. Так само не зазначено конкретних норм законів, які б прямо вимагали від позивача під час перетину державного кордону пред`являти інші документи, окрім тих, що зазначені у статті 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України». Отже, доводи з цього питання зводяться до того, що станом на 28.05.2022, не існувало рішень військового командування про запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, передбачених пунктом 6 частини 1 статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Так само як і не існувало встановленого Кабінетом Міністрів України порядку запровадження таких заходів в пунктах пропуску через державний кордон. Зазначає, що під час як нового, так і первісного розгляду справи у заявах по суті справи позивач наполягав, що та обставина, що ОСОБА_4 є народним депутатом є загальновідомою та відповідач об`єктивно знав про наявність у нього цього статусу під час прийняття спірного рішення, також відповідач жодного разу не заперечив, що не погоджується із цією обставиною, зазначаючи лише на те, що ОСОБА_4 не пред`явив посвідчення народного депутата. Відповідно до пункту 5 частини 2 статті 162, статті 164 КАС України, відповідач мав навести заперечення щодо наведених позивачем обставин у відзиві або запереченні, однак так і не заперечив тієї обставини, про яку прямо стверджував позивач і яка полягала в тому, що відповідач під час прийняття спірного рішення об`єктивно знав про наявність у ОСОБА_3 статусу народного депутата, незалежно від пред`явлення будь-яких документів, а суд першої інстанції не надав оцінки ані тому, чи є ця обставина загальновідомою, ані тому, чи було про неї об`єктивно відомо відповідачу. Також суд першої інстанції лише частково перевірив оскаржене рішення на предмет його прийняття на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, однак не перевірив, чи діяв відповідач обґрунтовано, неупереджено, добросовісно, розумно та пропорційно, приймаючи оскаржене рішення. Відповідач у кожній заяві по суті справи стверджував, що під час прийняття оскарженого рішення у нього виникли «технічні проблеми з перевірки розпорядження, оскільки таке було надане у вигляді паперової копії електронного документа належним чином не засвідченого, що в подальшому унеможливило перевірку його дійсності». Протягом первісного і нового розгляду справи сторона позивача звертала увагу суду на те, що відповідач не пояснив, які саме технічні проблеми з перевірки розпорядження виникли, а лише під час нового розгляду справи у запереченні від 18.12.2023 відповідач вперше послався на Положення про порядок роботи з документами у Верховній Раді України, яким визначено порядок засвідчення паперової копії електронного документа, що є відверто штучним і формальним, оскільки про цей акт відповідач жодного разу не згадував ані під час прийняття спірного рішення, ані під час первісного розгляду справи, тобто позивачу не було повідомлено про невідповідність копії документа Положенню про порядок роботи з документами у Верховній Раді України, як і не було повідомлено жодної іншої конкретної причини з посиланням на конкретну норму права, а позивачу було усно наголошено, що він надав не усі документи, але не було роз`яснено, які саме. Також суд першої інстанції несвоєчасно відмовив у розгляді справи з викликом сторін, не надав представнику позивача матеріали справи для ознайомлення. Факт надання позивачем не засвідченої на відповідність оригіналу копії Розпорядження Голови Верховної Ради не може вважатися технічною проблемою, а свідчить про невідповідність такої копії оригіналу, з урахуванням приписів Порядку № 19, тобто суд встановив, що доводи відповідача про технічні проблеми є безпідставними. Однак, всупереч принципу змагальності і завданню адміністративного судочинства, суд фактично «обрав» більше «зручний» для відповідача аргумент, одночасно суд відкинув той, на якому наполягав сам відповідач протягом всього розгляду справи. Підкреслює, що факт наявності у відповідача копії відповідного розпорядження взагалі не має значення для справи, оскільки, по-перше, конституційне право на залишення території України не було обмежене у належний спосіб, а, по-друге, відповідачу достеменно було відомо, що позивач є народним депутатом. Суд не звернув уваги, на те, що затверджена форма відмови передбачала не просто зазначення причини відмови, але й встановлювала, що такі причини мали перебувати «у зв`язку з наявністю однієї з підстав, визначених статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України». Натомість у пункті 1 оскарженого розпорядження йшлося про «відсутність підстав на право перетинання державного кордону, так як позивач не змін надати на паспортний контроль документи, що підтверджують підставу виїзду». Жодних посилань на статтю 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» або статтю 20 Закону України «Про державну прикордонну службу України» в оскарженому рішенні не було, а якщо порівняти пункт 1 оскарженого рішення із пунктом 1 форми, затвердженої наказом АДПСУ № 967, стане очевидним, що, за затвердженою формою, в оскарженому рішенні мало йтися про «тимчасове обмеження у праві виїзду з України», а не про «підстави для виїзду». Тобто, за формою, наявність права на виїзд презюмується, а за оскарженим рішенням - навпаки. Ба більше, у рішенні обов`язково мали б бути зазначені відомості про розпорядника бази даних, до якої внесено відомості про «тимчасове обмеження у праві виїзду з України». Тобто затверджена форма взагалі не передбачала можливості відмови у зв`язку із запровадження правового режиму воєнного стану, аж до її скасування Наказом МВС № 457 від 05.06.2023. Фактично суд першої інстанції визнав, що суб`єкти владних повноважень на власний розсуд можуть нехтувати встановленою законодавством формою рішень, що суперечить частині 2 статті 19 Конституцій та пункту 1 частини 2 статті 2 КАС України. В ухвалі від 20.11.2023 про прийняття справи до провадження суд першої інстанції зазначив, що розгляд справи буде здійснюватися за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, з урахуванням незначної складності справи. Проте, у постанові Верховного Суду від 26.10.2023, якою цю справу було передано на розгляд до суду першої інстанції, зазначено, що «Верховний Суд дійшов висновку, що ця справа не належить до справ незначної складності у значенні частини шостої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України, однак відсутні заборони для її розгляду в порядку спрощеного позовного провадження». Тобто суд першої інстанції проігнорував висновок Верховного Суду про те, що ця справи не належить до справ незначної складності, зазначивши зворотнє в ухвалі від 20.11.2023, отже суд знехтував критеріями, встановленими частиною 3 статті 257 КАС України, і розглянув за правилами спрощеного позовного провадження справу, яка об`єктивно підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження. Відповідно до пункту 7 частини 3 статті 317 КАС України, це є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечує проти її задоволення і просить оскаржуване рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим. Вказує, що рішення суду першої інстанції є обґрунтоване та не підлягає скасуванню у зв`язку з відповідністю висновків суду обставинам справи, повним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, вирішене без порушенням норм матеріального та процесуального права.
Згідно із частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.03.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18.01.2024 у справі № 380/9100/22.
Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14.03.2024 відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи за участі його представників. Призначено справу № 380/9100/22 в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів. 
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що 28.05.2022 ОСОБА_1 прибув до міжнародного автомобільного пункту пропуску «Рава-Руська Хребенне» з метою перетину державного кордону України на виїзд з країни та для перетину державного кордону надав паспорт громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 , виданий 11.01.2015 органом 8027 і копію Розпорядження Голови Верховної Ради України від 24.05.2022 № 229, що не заперечується сторонами.
З копії наявного у справі Розпорядження Голови Верховної Ради України від 24.05.2022 № 229 «Про відрядження Постійної делегації Верховної Ради України у Парламентській асамблеї НАТО та працівника Апарату Верховної Ради України до Литовської республіки для участі у весняній сесії ПА НАТО» слідує, що відповідно до пункту 15 частини першої статті 78 та частини другої статті 204 регламенту Верховної Ради України, затвердженого Законом України «Про Регламент Верховної Ради України», частини восьмої статті 33 Закону України «Про статус народного депутата України», статті 40 Закону України «Про комітети Верховної Ради України», Орієнтовного плану міжнародних обмінів Верховної Ради України на 2022 рік» відряджено з 26 по 31 травня 2022 року до м. Вільнюс (Литовська Республіка) для участі у весняній сесії ПА НАТО Постійну делегацію Верховної Ради України в Асамблеї, до складу якої включено, зокрема, ОСОБА_1 члена Постійної делегації Верховної Ради України у ПА НАТО, члена Комітету Верховної Ради України з питань інтеграції України до Європейського Союзу. Вказане розпорядження прийнято на підставі листа Голови Постійної делегації Верховної Ради України у ПА НАТО Є.В. Чернєва від 18.05.2022 вх. № 80517, рішення Комітету Верховної Ради України з питань зовнішньої політики та міжпарламентського співробітництва від 23.05.2022 року вх. № 83315 (том 1 аркуш справи 5).
За результатом перевірки представлених ОСОБА_1 28.05.2022 документів, начальником 3 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ІНФОРМАЦІЯ_3 капітаном ОСОБА_5 прийнято Рішення про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України який досяг 16-річного віку від 28.05.2022, яким відмовлено ОСОБА_1 у перетинанні державного кордону на виїзд з України на підставі Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указу Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в України», а також Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні від 24.02.2022», ЗУ «Про прикордонний контроль». Зазначивши, що громадянина України ОСОБА_3 тимчасово обмежено у праві виїзду з України, з відсутністю підстав на право перетинання державного кордону, так як вищезазначений громадянин не зміг надати на паспортний контроль документи, що підтверджують підставу для виїзду за кордон (том 1 аркуш справи 6).
Вважаючи рішення про відмову у перетині державного кордону протиправним, позивач звернувся до суду з метою його скасування.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2022 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2022 року, у задоволенні позову відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 26.10.2023 у справі № 380/9100/22 касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кунянський С.М. задоволено частково. Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2022 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2022 року у справі № 380/9100/22 скасовано. Направлено адміністративну справу № 380/9100/22 на новий розгляд до Львівського окружного адміністративного суду.
У постанові Верховний Суд від 26.10.2023 зазначив, що вирішуючи питання про правомірність чи протиправність відмови органу прикордонного контролю у перетинанні позивачем державного кордону, ключове значення має з`ясування правового статусу, у якому позивач мав намір перетнути державний кордон на виїзд з України. Від цього, зокрема, залежить реалізація права особи на перетинання державного кордону та перелік документів, які особа має для цього надати. Також вказав, що досліджуючи зміст оскаржених судових рішень у цій справі, судами першої та апеляційної інстанцій не встановлювалися фактичні обставини, пов`язані із відмовою позивачу у перетинанні державного кордону України 28 травня 2022 року та не досліджувалися на підтвердження них відповідні докази. Крім того, звернув увагу на те, що позивачем до позовної заяви, серед іншого, долучено копію розпорядження Голови Верховної Ради України № 229 від 24 травня 2022 року, а суди попередніх інстанцій у цій справі, вирішуючи спір по суті, не з`ясовували, чи відповідає надана позивачем копія вказаного розпорядження саме тій копії розпорядження Голови Верховної Ради України від 24 травня 2022 року № 229, яка була пред`явлена ОСОБА_1 органу прикордонного контролю при перетині державного кордону 28 травня 2022 року. Також суди попередніх інстанцій не досліджували та не надавали правової оцінки тому, чи містить надана позивачем 28 травня 2022 року для перетину державного кордону на виїзд з України електронна копія розпорядження Голови Верховної Ради України від 24 травня 2022 року № 229 в текстовому вигляді усі обов`язкові реквізити, передбачені вимогами законодавства щодо електронного документообігу. Залишилися поза увагою судів у цій справі й доводи відповідача про те, що під час перевірки дійсності наданого позивачем розпорядження у відповідача виникли технічні проблеми. Як наслідок, Верховний Суд дійшов висновку, що без дослідження доказів та встановлення з їх урахуванням усіх обставин справи, судами не надано правової оцінки наявності права у позивача на перетин державного кордону України на підставі наданих відповідачу документів під час введеного у Україні правового режиму воєнного стану, а тому направлено адміністративну справу № 380/9100/22 на новий розгляд до Львівського окружного адміністративного суду.
Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову під час нового розгляду справи з аналізу наявних в матеріалах справи доказів дійшов висновку, що позивачем під час перетину кордону не надано достатніх документів для підтвердження наявності права на перетин кордону на виїзд з України 28.05.2022, що свідчить про відсутність підстав для пропуску позивача до перетину кордону на виїзд з України, а тому рішення начальника 3 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 від 28.05.2022 про відмову у перетинанні державного кордону на виїзд з України громадянину України ОСОБА_1 є правомірним та відсутні підстави для його скасування.
Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами чинного законодавства України, що регулюють спірні правовідносини, в межах доводів та вимог апеляційної скарги з урахуванням висновків Верховного Суду та поданого відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів переглядаючи судове рішення виходить з наступного.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Зі змісту статті 23 Конституції України слідує, що кожна людина має обов`язки перед суспільством, в якому забезпечується вільний і всебічний розвиток її особистості. З цього випливає, що людина є частиною суспільства, інтереси якого (як от національна безпека, громадський порядок, права та свободи інших людей) можуть виправдати обмеження прав людини, які не є абсолютними. Належне виконання громадянами своїх обов`язків має бути забезпечене державою. 
Також, статтею 33 Конституції України визначено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 
Водночас, стаття 64 Конституції України визначає, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.
Статтями 17 та 65 Конституції України установлено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави та справою всього Українського народу. Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Цей конституційний обов`язок реалізується через проходження громадянами України військової служби відповідно до закону. 
Згідно пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 (далі - Указ № 64/2022), затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб (строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 5 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб згідно з Указом Президента від 14 березня 2022 року № 133/2022, затвердженого Законом України від 15 березня 2022 року №2119-IX, а надалі іншими Указами цей строк продовжений до сьогоднішнього дня). 
Крім цього, відповідно до пункту 2 Указу № 64/2022 військовому командуванню (зокрема, Державні прикордонній службі України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування доручено запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.
Пунктом 3 Указу № 64/2022 передбачено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану». 
Згідно пункту 7 Указу № 64/2022 Міністерству закордонних справ України доручено забезпечити інформування в установленому порядку Генерального секретаря ООН та офіційних осіб іноземних держав про введення в Україні воєнного стану, про обмеження прав і свобод людини і громадянина, що є відхиленням від зобов`язань за Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, та про межу цих відхилень і причини прийняття такого рішення.
Із запровадженням Указу № 64/2022, а саме з 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, почали свою дію певні обмеження прав людини і громадянина, серед яких право на вільне пересування (у тому числі за межі держави), право на приватне і особисте життя, право на освіту тощо, про що було поінформовано Генерального секретаря Ради Європи вербальною нотою №31011/32-017-3 від постійного представництва України при Раді Європи від 28 лютого 2022 року, зареєстрованої в Генеральному секретаріаті 01 березня 2022 року, та у подальшому неодноразово була пролонгована. 
Отже, вирішуючи питання про правомірність чи протиправність відмови органу прикордонного контролю у перетинанні ОСОБА_1 державного кордону, ключове значення має з`ясування правового статусу, у якому він мав намір перетнути державний кордон на виїзд з України. Від цього, зокрема, залежить реалізація права особи на перетинання державного кордону та перелік документів, які особа має для цього надати на що вказав і Верховний Суд у постанові від 26.10.2023 у цій справі.
Судом встановлено на підставі матеріалів справи, що оскаржене рішення прийняте на підставі Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указу Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в України», а також Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні від 24.02.2022», Закону України «Про прикордонний контроль».
Згідно із статтею 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 року № 389-VIII (в редакції станом на час виникнення спірних відносин, далі - Закон № 389-VIII), воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України (стаття 2 Закону №389-VIII).
Згідно із пунктом 5 частини 1 статті 6 Закону № 389-VIII в указі Президента України про введення воєнного стану зазначаються вичерпний перелік конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку з введенням воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 8 Закону № 389-VIII в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану: встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.
Отже, право особи на вільний перетин державного кордону України, згідно з положеннями Конституції України та законодавчих норм, може бути обмежено в умовах воєнного стану.
29.12.2021 Кабінет Міністрів України на реалізацію повноважень передбачених пунктом 6 частини 1 статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» затвердив Порядок встановлення особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, про що прийняв постанову №1455 (далі - Порядок №1455 в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Цей Порядок визначає процедуру встановлення заходів особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або її окремих місцевостях, де введено воєнний стан (далі - особливий режим), що здійснюються військовим командуванням разом з військовими адміністраціями (у разі їх утворення) самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування (пункт 1 Порядку №1455).
Згідно із пунктом 8 Порядку № 1455 перетинання державного кордону в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю на території, де введено воєнний стан, здійснюється з урахуванням обмежень, встановлених законодавством.
Одночасно із введенням воєнного стану Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 65/2022 (далі - Указ № 65/2022), затвердженого Законом України від 03 березня 2022 року №2105-IX, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом (строк проведення загальної мобілізації продовжено з 25 травня 2022 року на 90 діб згідно з Указом Президента № 342/2022 від 17 травня 2022 року, затвердженим Законом України від 22 травня 2022 року № 2264-IX, а надалі іншими Указами цей строк продовжений до сьогоднішнього дня).
Із початком широкомасштабної військової агресії рф фундаментальні національні інтереси, які полягають у збереженні суверенітету, територіальної цілісності і незалежності, що є засадничими умовами реалізації права Українського народу на самовизначення та збереження держави Україна, викликали потребу у невідкладній повній мобілізації оборонних ресурсів для забезпечення відсічі агресору, в тому числі громадян України, які підлягають призову на військову службу під час мобілізації або можуть бути залучені в умовах воєнного стану до суспільно корисних робіт.
Частиною 2 статті 17 Закону України «Про оборону України» передбачено, що громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, а жіночої статі - також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обов`язок згідно із законодавством.
Згідно із частиною 5 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.
Виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки) (частина 7 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).
Згідно з частиною 14 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами, зокрема Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 року № 3543-ХІІ (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 3543-ХІІ) визначено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
З моменту оголошення мобілізації (крім цільової) чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій (частина 8 статті 4 Закону № 3543-ХІІ).
Із вищевказаного слідує, що станом на час виникнення спірних у цій справі правовідносин в Україні діяв воєнний стан та було оголошено загальну мобілізацію, а тому конституційне право громадян України на вільне залишення території України обмежувалось законодавством.
Правові основи здійснення прикордонного контролю, порядок його здійснення, умови перетинання державного кордону України визначає Закон України «Про прикордонний контроль» від 05.11.2009 № 1710-VI (далі - Закон № 1710).
Згідно з частинами 1, 2 статті 2 Закону № 1710 прикордонний контроль державний контроль, що здійснюється Державною прикордонною службою України, який включає комплекс дій і систему заходів, спрямованих на встановлення законних підстав для перетинання державного кордону особами, транспортними засобами і переміщення через нього вантажів.
Прикордонний контроль здійснюється з метою протидії незаконному переміщенню осіб через державний кордон, незаконній міграції, торгівлі людьми, а також незаконному переміщенню зброї, наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, боєприпасів, вибухових речовин, матеріалів і предметів, заборонених до переміщення через державний кордон.
Відповідно до абзацу 1 частини 3 статті 6 Закону № 1710 пропуск осіб через державний кордон здійснюється уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України за дійсними паспортними документами, а у передбачених законодавством України випадках також за іншими документами. Пропуск транспортних засобів, вантажів через державний кордон здійснюється після проходження всіх передбачених законом видів контролю на державному кордоні.
Прикордонний контроль вважається закінченим після надання уповноваженою службовою особою Державної прикордонної служби України дозволу на перетинання державного кордону особою, транспортним засобом, вантажем або після доведення до відома відповідної особи рішення про відмову у перетинанні державного кордону особою, транспортним засобом, вантажем (частина 4 статті 6 Закону № 1710).
Згідно із частиною 1 статті 7 Закону № 1710 паспортні та інші документи громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон, перевіряються уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України з метою встановлення їх дійсності та приналежності відповідній особі. При цьому з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасової відмови особі у перетинанні державного кордону.
Частиною 1 статті 14 Закону № 1710 передбачено, що іноземцю або особі без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам перетинання державного кордону на в`їзд в Україну або на виїзд з України, зазначеним у частинах першій, третій статті 8 цього Закону, а також громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону про прийняте рішення доповідає начальнику органу охорони державного кордону. Таке рішення набирає чинності невідкладно. Рішення про відмову у перетинанні державного кордону оформляється у двох примірниках. Один примірник рішення про відмову у перетинанні державного кордону видається особі, яка підтверджує своїм підписом на кожному примірнику факт отримання такого рішення. У разі відмови особи підписати рішення про це складається акт.
Форма рішення про відмову у перетинанні державного кордону встановлюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у справах охорони державного кордону (частина 2 статті 14 Закону № 1710).
Особа, якій відмовлено у перетинанні державного кордону, має право оскаржити відповідне рішення згідно із Законом України «Про звернення громадян» або до суду. Оскарження зазначеного рішення не зупиняє його дії. Оскаржене рішення може бути скасовано чи змінено начальником органу охорони державного кордону або скасовано та визнано нечинним судом.
Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 № 3857-XII (далі - Закон № 3857-ХІІ) регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.
Відповідно до частин 1-2 статті 1 Закону № 3857-ХІІ громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну. На громадян України, які звернулися з клопотанням про виїзд з України, поширюються усі положення чинного законодавства, вони користуються всіма правами і несуть встановлені законом обов`язки. За громадянами України зберігаються на її території майно, кошти, цінні папери та інші цінності, що належать їм на праві приватної власності. Будь-яке обмеження їх громадянських, політичних, соціальних, економічних та інших прав не допускається.
Згідно із статтею 2 Закону № 3857-ХІІ документами, що дають право громадянину України на виїзд з України і в`їзд в Україну, є: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; дипломатичний паспорт України; службовий паспорт України; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну (дає право на в`їзд в Україну). У передбачених міжнародними договорами України випадках замість документів, зазначених у частині першій цієї статті, для виїзду з України і в`їзду в Україну можуть використовуватися інші документи.
У силу приписів частини 1 статті 3 Закону № 3857-ХІІ перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред`явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону.
Відповідно до частини 1 статті 6 Закону № 3857-ХІІ право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли: 1) він обізнаний з відомостями, які становлять державну таємницю, - до закінчення терміну, встановленого статтею 12 цього Закону; 3) стосовно нього у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, застосовано запобіжний захід, за умовами якого йому заборонено виїжджати за кордон, - до закінчення кримінального провадження або скасування відповідних обмежень; 4) він засуджений за вчинення кримінального правопорушення - до відбуття покарання або звільнення від покарання; 5) він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів; 9) він перебуває під адміністративним наглядом Національної поліції - до припинення нагляду; 10) він є керівником юридичної особи або постійного представництва нерезидента (згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру, наданими відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань»), що не виконує встановленого Податковим кодексом України податкового обов`язку щодо сплати грошових зобов`язань, що призвело до виникнення у такої юридичної особи або постійного представництва нерезидента податкового боргу в сумі, що перевищує 1 мільйон гривень, та якщо такий податковий борг не сплачено протягом 240 календарних днів з дня вручення платнику податків податкової вимоги, - до погашення суми такого податкового боргу, у зв`язку з яким таке обмеження встановлюється.
Тимчасове обмеження права громадянина України на виїзд з України у випадках, передбачених частинами першою та шостою цієї статті, запроваджується в порядку, передбаченому законодавством. У разі запровадження такого обмеження орган, що його запровадив, в одноденний строк повідомляє про це громадянина України, стосовно якого запроваджено обмеження, та центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону (частина 3 статті 6 Закону № 3857-ХІІ).
Відповідно до частини 6 статті 6 Закону № 3857-ХІІ у разі накладення на громадянина адміністративного стягнення за вчинення правопорушення, передбаченого частиною сьомою статті 184 Кодексу України про адміністративні правопорушення, йому тимчасово обмежується право на виїзд з України з дитиною строком на один рік з дня накладення адміністративного стягнення, крім випадку, коли є нотаріально посвідчена згода на виїзд дитини другого з батьків.
Згідно із частиною 2 статті 3 Закону № 3857-ХІІ правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України.
Правила перетинання державного кордону громадянами України затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі - Правила № 57).
Пунктом 1 Правил №57 визначено, що ці Правила визначають порядок перетинання громадянами України державного кордону.
Згідноі з пунктом 2 Правила № 57 перетинання громадянами України (далі - громадяни) державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю (далі - пункти пропуску), якщо інше не передбачено законом, за одним з таких документів, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну: 1) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; 2) дипломатичний паспорт; 3) службовий паспорт; 4) проїзний документ дитини (чинний протягом строку, на який він виданий); 5) посвідчення особи моряка; 6) посвідчення члена екіпажу.
У передбачених міжнародними договорами або законодавством України випадках перетинання громадянином державного кордону здійснюється також за іншими документами. У такому разі прикордонний контроль здійснюється у порядку, який застосовується під час надання громадянином паспортних документів. 
У випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни крім паспортних документів повинні мати також підтверджуючі документи.
Згідно із пунктом 2-6 Правил № 57 у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану право на перетин державного кордону, крім осіб, зазначених у пунктах 2-1 та 2-2 цих Правил, також мають інші військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Ця норма не поширюється на осіб, визначених в абзацах другому - восьмому частини третьої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
У свою чергу, відповідно до пункту 2-1 Правил № 57 у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану особи з інвалідністю мають право перетинати державний кордон за наявності довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією (форма первинної облікової документації № 157-1/о) або посвідчення, яке підтверджує відповідний статус, пенсійного посвідчення чи посвідчення, що підтверджує призначення соціальної допомоги відповідно до Законів України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю», «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю», в яких зазначено групу та причину інвалідності, або довідки для отримання пільг особами з інвалідністю, які не мають права на пенсію чи соціальну допомогу, за формою, затвердженою Мінсоцполітики (далі - документи, що підтверджують інвалідність).
Перетин державного кордону може здійснюватися: особою з інвалідністю I чи II групи - у супроводі одного або обох батьків, на утриманні яких перебуває така особа з інвалідністю, дружини/чоловіка, повнолітніх сина/ доньки, їх дружини/чоловіка (за наявності документів, що підтверджують родинні зв`язки та інвалідність); особою з інвалідністю I чи II групи або іншою особою, яка потребує постійного догляду, - у супроводі особи, яка здійснює постійний догляд за зазначеними категоріями осіб (за наявності документів (посвідчення, довідки) про отримання компенсації (допомоги, надбавки) на догляд, а у разі супроводу особи з інвалідністю I чи II групи - додатково документів, що підтверджують інвалідність); особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною, - у супроводі її опікуна (за наявності рішення про призначення опікуном над такою недієздатною особою), а у разі коли опікуна такій особі не призначено, - у супроводі одного з повнолітніх членів сім`ї (за наявності документів, що підтверджують родинні зв`язки та інвалідність); особами з інвалідністю або іншими особами, які потребують постійного догляду, які проживають/перебувають у закладах/установах різних форм власності та підпорядкування і отримують соціальні послуги стаціонарного догляду, паліативного догляду, підтриманого проживання (далі - заклади догляду) (крім осіб з інвалідністю, зазначених в абзацах третьому - шостому цього пункту), - у супроводі осіб, у тому числі працівників закладу догляду, уповноважених директором закладу догляду/особою, яка його заміщує (за наявності наказу директора закладу догляду або особи, яка його заміщує, про виїзд осіб з інвалідністю або інших осіб, які потребують постійного догляду, за межі України та документів, що підтверджують інвалідність). При цьому осіб з інвалідністю або інших осіб, які потребують постійного догляду, можуть супроводжувати особи, у тому числі працівники закладу догляду, які не перебувають на військовому або спеціальному обліку в Міноборони, СБУ чи Службі зовнішньої розвідки, або працівники закладу догляду, які перебувають на військовому або спеціальному обліку в Міноборони, СБУ чи Службі зовнішньої розвідки, з розрахунку одна особа на 50 осіб з інвалідністю та інших осіб, які потребують постійного догляду.
Згідно із пунктом 2-2 Правил № 57 у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану супровід дітей, хворих на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитини, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, що встановлені МОЗ, здійснюється матір`ю та/або батьком, опікуном, піклувальником, одним або обома прийомними батьками, батьками-вихователями, які здійснюють такий супровід, за наявності довідки про отримання державної допомоги на дитину, хвору на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, на дитину, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, яким не встановлено інвалідність, виданої структурним підрозділом з питань соціального захисту населення районної, районної у м. Києві держадміністрації, виконавчим органом міської ради, до території територіальної громади якої входить територія міста обласного значення, районної у місті (у разі її утворення) ради (незалежно від того, кого призначено отримувачем допомоги), або документа, виданого лікарсько-консультативною комісією закладу здоров`я в порядку та за формою, що встановлені МОЗ, а також документів, що підтверджують родинні зв`язки (у разі здійснення супроводу матір`ю та/або батьком), або документів, що підтверджують відповідні повноваження особи, що супроводжує таку дитину (у разі здійснення супроводу опікуном, піклувальником, одним або обома прийомними батьками, батьками-вихователями).
Поряд з цим, згідно з частиною 1 статті 23 Закону № 3543-ХІІ не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, зокрема народні депутати України, депутати Верховної Ради Автономної Республіки Крим.
Отже, військовозобов`язані народні депутати України не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, а тому в розумінні пункту 2-6 Правил № 57 мають право на перетин кордону України як військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, однак із дотриманням абзацу 4 пункту 2 Правил № 57, який встановлює, що у випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни крім паспортних документів повинні мати також підтверджуючі документи. 
Колегія суддів не погоджується із доводами апелянта, що норма абзацу 4 пункту 2 Правил № 57 суперечить статтям 2, 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», оскільки згідно частини 2 статті 3 даного Закону Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України, а апелянтом не подано доказів їх скасування у встановленому законодавством порядку. 
Згідно з частиною 14 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами, зокрема Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» не містить обмежень права вільно залишати територію України в умовах правового режиму воєнного стану, однак це не означає, що такі обмеження до вищевказаної категорії осіб не можуть застосовуватися на підставі Закону України «Про правовий режим воєнного стану» та Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», які є спеціальними для цього періоду.
За приписами частини 2 статті 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України, що надає підстави Кабінету Міністрів України враховувати при встановленні зазначених правил заходи воєнного стану, запроваджені Законами України «Про правовий режим воєнного стану» та «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Відповідно до пункту 12 Правил № 57 для здійснення прикордонного контролю громадяни подають уповноваженим службовим особам підрозділу охорони державного кордону паспортні, а у випадках, передбачених законодавством, і підтверджуючі документи без обкладинок і зайвих вкладень.
Таким чином колегія суддів зазначає, що в умовах введення в Україні воєнного стану та оголошення загальної мобілізації, відповідне конституційне право громадян України на вільне залишання території України обмежувалось законодавством, зокрема особа при перетині державного кордону на виїзд з України в пункті пропуску повинна надати, крім паспортних документів, і документів, які б підтверджували її право на відстрочку в розумінні абзацу 4 пункту 2 Правил № 57 документи, які підтверджують факт того, що особа, яка має намір перетнути державний кордон на виїзд з України і не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, що передбачено іншим Законом, а тому відповідні доводи представника позивача про те, що жодним нормативним актом не передбачено обов`язок надання документа, що «підтверджує підставу для виїзду за кордон» суд оцінює критично.
Верховним Судом у постановах від 17.08.2023 у справі № 380/7792/22, від 31.08.2023 у справі № 380/572/23, від 27.09.2023 у справі № 380/16876/22, від 26.10.2023 у справі № 260/3428/22, від 26.10.2023 у справі № 260/3951/22 сформовано правовий висновок, відповідно до якого той факт, що Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» не містить обмежень права вільно залишати територію України в умовах правового режиму воєнного стану, не означає, що такі обмеження не можуть застосовуватися на підставі Закону України «Про правовий режим воєнного стану» та Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», які є спеціальними для цього періоду. 
Щодо доводів апеляційної скарги, що позивач є народним депутатом України та це загальновідомим фактом, а в оскаржуваному рішенні не зазначено конкретної норми закону або рішення військового командування, якими запроваджено пряму заборону на виїзд з України усіх без виключення осіб чоловічої статті від 18 до 60 років, так само не зазначено конкретних норм законів, які б прямо вимагали від позивача під час перетину державного кордону пред`являти інші документи, окрім тих, що зазначені у статті 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», то колегія суддів на спростування вказаного зазначає наступне.
Відповідно до частин 1-4 статті 1 Закону України «Про статус народного депутата України» від 17.11.1992 № 2790-XII (далі Закон № 2790-ХІІ) Народний депутат України (далі - народний депутат) є обраний відповідно до Закону України «Про вибори народних депутатів України» представник Українського народу у Верховній Раді України і уповноважений ним протягом строку депутатських повноважень здійснювати повноваження, передбачені Конституцією України та законами України. Народний депутат здійснює свої повноваження на постійній основі. При виконанні своїх повноважень народний депутат керується Конституцією України, законами України та загальновизнаними нормами моралі. Держава гарантує народному депутату забезпечення необхідними умовами для здійснення ним депутатських повноважень.
Згідно із статтею 8 Закону № 2790-ХІІ у своїй діяльності народний депутат повинен дотримуватися загальновизнаних норм моралі; завжди зберігати власну гідність, поважати честь і гідність інших народних депутатів, службових та посадових осіб і громадян; утримуватись від дій, заяв та вчинків, що компрометують його самого, виборців, Верховну Раду України, державу. Неприпустимим є використання народним депутатом свого депутатського мандата всупереч загальновизнаним нормам моралі, правам і свободам людини і громадянина, законним інтересам суспільства і держави. Народний депутат не повинен використовувати депутатський мандат в особистих, зокрема корисливих, цілях.
Відповідно до частин 1, 3 статті 9 Закону № 2790-ХІІ після набуття депутатських повноважень народний депутат одержує депутатське посвідчення та нагрудний знак народного депутата України. Форма депутатського посвідчення затверджується Постановою Верховної Ради України. Нагрудний знак має форму і кольори Державного Прапора України з надписом золотистим кольором «НАРОДНИЙ ДЕПУТАТ УКРАЇНИ». Нагрудним знаком народний депутат користується протягом строку здійснення своїх повноважень. Посвідчення народного депутата має спеціальну вкладку, в якій виписані основні права народного депутата.
Відповідно до статті 26 Закону № 2790-ХІІ ніхто не має права обмежувати повноваження народного депутата, крім випадків, передбачених Конституцією України, цим та іншими законами України.
Повноваження народного депутата та його конституційні права і свободи не можуть бути обмежені в умовах воєнного чи надзвичайного стану в Україні або в окремих її місцевостях.
Держава гарантує народному депутату необхідні умови для ефективного здійснення ним депутатських повноважень. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, керівники підприємств, установ і організацій, незалежно від форм власності та їх підпорядкування, забезпечують умови для здійснення народним депутатом своїх повноважень у межах та в порядку, визначених Конституцією України, цим та іншими законами України, а громадські організації та політичні партії можуть сприяти йому в цьому.
Згідно частини 8 статті 33 Закону № 2790-ХІІ народному депутату на строк виконання депутатських повноважень видається дипломатичний паспорт. Народний депутат, який від`їздить у відрядження за межі України за погодженням з Головою Верховної Ради України, його Першим заступником або заступником, після повернення подає Голові Верховної Ради України протягом тижня звіт про відрядження з висновками про одержану інформацію, проведену роботу та її користь для України.
Згідно із частиною 15 статті 78 Закону України «Про Регламент Верховної Ради України», Голова Верховної Ради України на виконання повноважень, визначених Конституцією України, видає розпорядження з питань відрядження народних депутатів, посадових осіб Верховної Ради і підписує відповідні документи. 
Зміст вказаної норми, на думку суду, надає Голові Верховної Ради України дискреційні повноваження з питань відрядження народних депутатів. 
Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта. 
Судом на підставі наявних в матеріалах справи доказах встановлено, що сторонами не заперечується у своїх доводах, що 28.05.2022 для перетину державного кордону на виїзд з України ОСОБА_1 було надано паспорт громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 , виданий 11.01.2015 органом 8027 і копію Розпорядження Голови Верховної Ради України від 24.05.2022 № 229.
Колегія суддів вважає вірними доводи відповідача, які викладені у відзиві на апеляційну скаргу, що під час здійснення процедури прикордонного контролю позивачем не було надане посвідчення народного депутата України, який підтверджує відповідний статус, а наявність загальновідомого факту у позивача не може надавати йому права на перетин державного кордону з порушенням Порядку №57 без надання документів, які надають йому право на перетин кордону для виїзду з України під час введення правового режиму воєнного стану, а паспорт громадянина України для виїзду за кордон і копія Розпорядження Голови Верховної Ради України від 24.05.2022 № 229 не є документами, які посвідчують статус позивача як народного депутата України та є безумовною підставою для надання посадовою особою Державної прикордонної служби права на перетин кордону як народному депутату України.
У свою чергу, вищевказаними нормами Закону № 2790-ХІІ визначено перелік документів, які підтверджують статус народного депутата України.
Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивачем не надано посадовій особі відповідача документів, які 28.05.2022 підтверджували наявність підстав для пропуску ОСОБА_1 до перетину державного кордону на виїзд з країни.
Щодо доводів апелянта, що під час надання документів для перетину кордону позивачу не було повідомлено про невідповідність копії документа Положенню про порядок роботи з документами у Верховній Раді України, як і не було повідомлено жодної іншої конкретної причини з посиланням на конкретну норму права, а тільки усно наголошено, що він надав не усі документи, але не було роз`яснено, які саме, то колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статті 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», визначено, що оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги».
У разі надсилання електронного документа кільком адресатам або його зберігання на кількох електронних носіях інформації кожний з електронних примірників вважається оригіналом електронного документа.
Якщо автором створюються ідентичні за документарною інформацією та реквізитами електронний документ та документ на папері, кожен з документів є оригіналом і має однакову юридичну силу.
Оригінал електронного документа повинен давати змогу довести його цілісність та справжність у порядку, визначеному законодавством; у визначених законодавством випадках може бути пред`явлений у візуальній формі відображення, в тому числі у паперовій копії.
Електронна копія електронного документа засвідчується у порядку, встановленому законом. Копією документа на папері для електронного документа є візуальне подання електронного документа на папері, яке засвідчене в порядку, встановленому законодавством.
Положенням про порядок роботи з документами у Верховній Раді України, затвердженого Розпорядженням Голови Верховної Ради України «Про деякі питання забезпечення документообігу у Верховній Раді України в електронній та паперовій формах» від 08 лютого 2021 року № 19 (далі - Положення № 19), визначено єдині правила документування управлінської інформації та організації роботи з документами, створеними в електронній та паперовій формах (далі - документи) у Верховній Раді України, Апараті Верховної Ради України (далі - Апарат) та в органах Верховної Ради України, діяльність яких забезпечується Апаратом; порядок проходження документа у Верховній Раді України з моменту його створення або одержання до моменту відправлення або передавання до архівного підрозділу; правила роботи з документами в єдиній автоматизованій системі роботи з документами у Верховній Раді України (далі - ЄАС), у тому числі порядок обміну електронними документами в системі електронної взаємодії органів виконавчої влади (далі - СЕВ ОВВ); порядок здійснення оперативного інформаційного обміну з використанням службової електронної пошти; загальні правила здійснення моніторингу стану виконання управлінських рішень; правила роботи з документами, що містять службову інформацію; основні вимоги до організації розгляду звернень громадян та громадських об`єднань (далі - звернення), запитів на публічну інформацію, контролю за їх виконанням, аналітичної роботи, ведення діловодства за зверненнями та запитами, реєстрації і супроводження електронних петицій у Верховній Раді України.
Згідно із пунктом 4 Положення № 19 основною формою діловодства у Верховній Раді України є електронна.
Паперова копія оригіналу електронного документа - візуальне подання електронного документа у паперовій формі, засвідчене у порядку, встановленому цим Положенням (підпункт 17 пункту 13 Положення № 19).
Відповідно до пункту 25 Положення № 19 для засвідчення паперової копії оригіналу електронного документа використовуються штампи. Засвідчення паперової копії оригіналу електронного документа здійснюється: 1) структурним підрозділом з документального забезпечення - документів народних депутатів України, документів структурних підрозділів Апарату, крім випадків, передбачених підпунктами 2 та 3 цього пункту; 2) структурними підрозділами з питань звернень громадян, з інформаційного забезпечення, з виконання функцій контролю - документів, створених відповідно цими підрозділами; 3) секретаріатом комітету - документа, створеного у відповідному комітеті, а також документа із справ законопроекту.
Таким чином, Положення № 19 визначає порядок засвідчення паперової копії електронного документа, а наявна в матеріалах справи копія Розпорядження Голови Верховної Ради України від 24.05.2022 № 229 (том 1 аркуш справи 5) не містить жодних реквізитів її засвідчення, отже подана копія Розпорядження Голови Верховної Ради України від 24.05.2022 № 229 не засвідчена на відповідність оригіналу у встановленому законом порядку, що апелянт не спростував у своїх доводах.
При цьому, суд зазначає, що доводи представника відповідача про те, що надана ОСОБА_1 копія вищезазначеного Розпорядження Голови Верховної Ради України була перевірена відповідачем шляхом успішного сканування відповідного QR-коду, з огляду на те, що такі не підтверджені жодними доказами. Крім того, умови вважати Розпорядження Голови Верховної Ради України від 24.05.2022 № 229 належним (засвідченим належним чином) визначені Положенням № 19, який, в свою чергу, не передбачає перевірки електронного документа шляхом сканування відповідного QR-коду.
При цьому, суд також критично оцінює доводи відповідача про те, що під час перевірки дійсності наданого позивачем розпорядження у відповідача виникли технічні проблеми, з огляду на не підтвердження таких відповідними доказами, а факт надання позивачем не засвідченої на відповідність оригіналу копії Розпорядження Голови Верховної Ради не може вважатися технічною проблемою, а свідчить про невідповідність такої копії оригіналу, з урахуванням приписів Положення № 19.
Щодо доводів представника позивача про те, що 30.05.2022 позивач у тому самому пункті пропуску «Рава-Руська» перетнув кордон на виїзд з України на підставі таких самих документів, які надавалися для проходження прикордонного контролю 28.05.2022, суд такі доводи відхиляє з огляду на те, що перетин позивачем кордону 30.05.2022 не стосується предмета спірних правовідносин і апелянт не надав доказів того, що 30.05.2022 він надав аналогічні документи для перетину кордону.
Суд не заперечує права народних депутатів України на виїзд за кордон, однак в матеріалах справи відсутні докази надання позивачем при перетині кордону посвідчення народного депутата України до прикордонного контролю з урахуванням чого виникли спірні правовідносини. Щодо подання копії Розпорядження Голови Верховної Ради від 24.05.2022 № 229, то як встановлено судом вище, таке розпорядження не засвідчене на відповідність оригіналу у встановленому законодавством порядку. Таким чином, саме за таких обставин відповідач відмовив позивачу у наданні дозволу на перетин кордону України, оскільки наявність підстав для перетину кордону ОСОБА_1 як народним депутатом України повинен бути підтверджений шляхом пред`явлення до прикордонного контролю уповноваженому працівнику посвідчення народного депутата України.
Щодо доводів апелянта про те, що форма оскаржуваного рішення не відповідає вимогам до такої форми, які встановлені наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України № 967 від 14.12.2010, колегія суддів зазначає наступне.
Як встановлено судом вище, позивачем не надано достатніх документів для підтвердження наявності права на перетин кордону на виїзд з України 28.05.2022, що свідчить про відсутність підстав для пропуску позивача до перетину кордону на виїзд з України.
Крім того, форма рішення про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку затверджена наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України № 967 від 14.12.2010.
Зокрема, пунктом 1 рішення про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку в редакції наказу Адміністрації Державної прикордонної служби України № 967 від 14.12.2010 містить такі положення: «ПРИЙНЯТО РІШЕННЯ ПРО ВІДМОВУ У ПЕРЕТИНАННІ ДЕРЖАВНОГО КОРДОНУ НА ВИЇЗД З УКРАЇНИ ГРОМАДЯНИНУ(ЦІ) УКРАЇНИ (прізвище, ім`я (українськими літерами), дата, місяць, рік народження, паспортний документ: серія та номер) у зв`язку з наявністю однієї з підстав, визначених статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», у тому числі у зв`язку з наявністю в базі даних Державної прикордонної служби України відомостей, що зазначену особу рішенням тимчасово обмежено у праві виїзду з України, або відповідно до статті 20 Закону України «Про державну прикордонну службу України» відсутні дійсні документи на право перетинання державного кордону. Інформацію про підстави внесення Вас до цієї бази даних Ви можете отримати у розпорядника інформації, що знаходиться (за адресою (місто, вулиця, будинок, індекс)».
Так, у оскаржуваному рішенні наведено персональні дані позивача, його паспортні документи. Вказано правову підставу його прийняття, а саме: Закон України «Про правовий режим воєнного стану», Указ Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні від 24.02.2022 року»; вказано, що громадянина України тимчасово обмежено у праві виїзду з України, з відсутністю підстав на право перетинання державного кордону, так як вищезазначений громадянин не зміг надати на паспортний контроль документів, що підтверджують підставу для виїзду за кордон, відповідно доводи апелянта, «що в оскарженому рішенні взагалі відсутнє мотивування» є безпідставні.
У свою чергу, колегія суддів вважає, що інформація щодо наявності в базі даних Державної прикордонної служби України відомостей, що відповідну особу рішенням тимчасово обмежено у праві виїзду з України, не є інформацією, яка вноситься до рішення про відмову в перетині кордону в обов`язковому порядку, оскільки така відображається лише у випадку її існування, а відсутність станом на 28.05.2022 в базі даних Державної прикордонної служби України відомостей, що ОСОБА_1 відповідним рішенням тимчасово обмежено у праві виїзду з України, не визначає невідповідність форми рішення та не може бути визнане істотним і таким що зумовлює його недійсність, за умови того, що у своїй суті таке рішення є правомірним.
Щодо доводів апелянта, що в оскаржуваному рішенні відсутні посилання на документи, необхідні для подання позивачем, то суд зазначає, що Правила перетинання державного кордону громадянами України передбачають виключний перелік підстав для перетину державного кордону військовозобов`язаними у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану, та документи, які подаються для їх підтвердження. Тобто особа, яка з`явилася до відповідного пункту пропуску повинна надати документи, які підтверджують відповідну підставу, яка надає їй право в умовах воєнного стану здійснити перетин державного кордону України. 
З цього можна зробити висновок про те, що службова особа відповідача не має можливості визначити підставу, з якої особа має право здійснити перетин державного кордону України, адже право подання необхідних документів для підтвердження тієї чи іншої підстави належить особі, яка перетинає державний кордон. 
Як вбачається із змісту оскаржуваного рішення, його форма відповідає затвердженій наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України № 967 від 14.12.2020, а посадовою особою відповідача зазначені конкретні нормативні акти, на підставі яких позивача тимчасово обмежений у праві виїзду за кордон. 
Щодо доводів апелянта, що на сьогодні не існує визначеного Кабінетом Міністрів України порядку обмеження військовим командуванням свободи пересування громадян за межі України, передбаченого пунктом 6 частини 1 статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», то колегія суддів звертає увагу на висновок Верховного Суду, викладеного у постанові від 26.10.2023 у справі №260/3428/22, який враховував першочерговий пріоритет публічного інтересу, обумовлений безпрецедентним масштабом загрози для суверенітету та незалежності України, а спосіб реалізації державою у тих умовах прав, свобод та інтересів її громадян визначався потребою мобілізації оборонних людських та матеріальних ресурсів для забезпечення захисту державності, а тому є співмірним із застосованим до позивача обмеженням та не є свавільним.
Відповідно до постанови Верховного Суду від 16.11.2023 у справі №160/15200/22 закону, який би комплексно регулював реалізацію встановлених статтею 33 Конституції України прав і свобод, законодавцем не прийнято і станом на сьогоднішній день. Питання реалізації цих прав і свобод унормовані у національному правопорядку рядом окремих законів.
Згідно пунктів 81 та 82 постанов Верховного Суду від 11.04.2024 у справі № 380/17239/22: наявність такої відстрочки не звільняє позивача від виконання військового обов`язку в частині таких складових як-от приписка до призовних дільниць; виконання військового обов`язку в запасі; дотримання правил військового обліку, як і від вірогідності бути залученим до виконання робіт, які мають оборонний характер в особливий період під час правового режиму воєнного стану. Також і обмеження на виїзд з України (а не заборона, як формулює представник позивача у апеляційній скарзі) для громадян України, які підлягають призову на військову службу під час мобілізації (віком від 18 до 60 років), зумовлені правовим режимом воєнного стану та конституційним обов`язком захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України відповідно до статті 65 Конституції України.    
Крім того, апеляційний суд зазначає, що спірне рішення відповідача має разовий характер і вичерпало свою дію фактом його виконання, тому за наявності на те законних підстав, які дійсно надають право на перетин державного кордону на виїзд з України, оскаржуване рішення відповідача жодним чином не створить перешкод для перетину позивачем кордону України.
Вказана правова позиція апеляційного суду узгоджується із постановами Верховного Суду від 17.07.2023 у справі № 380/7792/22, від 17.08.2023 у справі № 380/7792/22, від 31.08.2023 у справі № 380/572/23, від 19.09.2023 у справі №160/14641/22, від 27.09.2023 у справі № 380/16876/22, від 26.10.2023 у справі № 260/3428/22, від 26.10.2023 у справі № 260/3951/22, від 16.11.2023 у справі №160/15200/22, від 11.04.2024 у справі №380/17239/22, які в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України враховуються апеляційним судом під час вирішення наведеного спору.
Згідно з частиною 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Стаття 73 КАС України передбачає, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
За приписами статті 74 КАС України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно із положеннями статті 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень статті 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Враховуючи зазначені вище встановлені обставини справи, норми законодавства, які регулюють спірні правовідносини та висновки Верховного Суду, колегія суддів дійшла висновку, що рішення про відмову позивачу в перетині державного кордону України прийняте відповідачем в межах та на підставі наданих йому повноважень, а рішення про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України який досяг 16-річного віку від 28.05.2022, яким відмовлено ОСОБА_1 є правомірним, а наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують викладених у судовому рішенні цього суду висновків, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Щодо посилань апелянта на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме суд першої інстанції зазначив, що розгляд справи буде здійснюватися за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Ухвалюючи таке рішення, суд діяв, серед іншого, «з урахуванням незначної складності справи». Проте, у постанові Верховного Суду від 26.10.2023, якою цю справу було передано на розгляд до суду першої інстанції, зазначено, що «Верховний Суд дійшов висновку, що ця справа не належить до справ незначної складності у значенні частини шостої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України, однак відсутні заборони для її розгляду в порядку спрощеного позовного провадження», суд першої інстанції проігнорував висновок Верховного Суду про те, що ця справи не належить до справ незначної складності, зазначивши зворотнє в ухвалі від 20.11.2023, колегія суддів аналізуючи вказані обґрунтування вважає, що такі спростовуються матеріалами справи з урахуванням наступного.
Верховний Суд в постанові від 26.10.2023 у даній справі переглядаючи рішення суддів першої та апеляційної інстанції дійшов наступного висновку:
«Оцінюючи доводи скаржника щодо безпідставності віднесення судом першої інстанції цієї справи до категорії справ незначної складності та здійснення її розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, Верховний Суд звертає увагу на таке.
Відповідно до частини першої статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
Частиною другою статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
Згідно з частиною третьою статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.
Водночас частиною четвертою статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено вичерпний перелік справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження, а саме справи щодо: оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; примусового відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Згідно з частиною п`ятою статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України умови, за яких суд має право розглядати справи у загальному або спрощеному позовному провадженні, визначаються цим Кодексом.
Аналізуючи наведені положення процесуального закону у контексті доводів позивача, Верховний Суд вважає, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності (частина шоста статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України), а також інші адміністративні справи, щодо яких процесуальний закон не містить імперативних норм про їхній розгляд за правилами загального позовного провадження (частина четверта статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України) або ж про заборону розглядати їх за правилами спрощеного позовного провадження (частина четверта статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України).
Аналогічні правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 22 липня 2021 року у справі №460/6542/20, від 30 червня 2022 року у справі №640/27145/20, від 08 грудня 2022 року у справі № 160/14915/21.
З огляду на наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що ця справа не належить до справ незначної складності у значенні частини шостої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України, однак відсутні заборони для її розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.
Отже, доводи скаржника про те, що суди попередніх інстанцій безпідставно розглянули справу у порядку спрощеного позовного провадження, є необґрунтованими» (том 1 аркуш справи 163-178).
З урахуванням наведеного доводи апелянта є безпідставними та спростовуються позицією Верховного Суду у цій справі, а враховуючи матеріали справи, а саме: ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 18 липня 2022 року, яким відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження (том 1 аркуші справи 26-30) та ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2023 року, якою прийнято справу до провадження та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (том 1 аркуш справи 183), тому колегія суддів дійшла висновку, що дана адміністративна справа була розглянута судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження відповідно до норм Кодексу адміністративного судочинства України та відсутні порушення норм процесуального права щодо розгляду даної справи в письмовому провадженні без участі сторін у судовому засіданні, адже як передбачено пунктом 10 частини 1 статті 4 КАС України письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.
Щодо доводів апелянта про те, що 08.01.2024 представником позивача ОСОБА_7 подано клопотання про дистанційне ознайомлення з матеріалами справи, однак таке проігноровано судом першої інстанції, то апеляційний суд враховує, що на вказаному клопотанні, яке долучене до справи наявна резолюція судді та підпис із зазначенням про надання справи на ознайомлення (том 1 аркуш справи 226).
У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. 
Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
Європейський суд з прав людини визнав явно необґрунтованим і тому неприйнятним звернення у справі «Varela Assalino contre le Portugal» «Варела Ассаліно проти Португалії» від 25 квітня 2002 р. у справі (пункт 28, № 64336/01) щодо гарантій публічного судового розгляду. У цій справі заявник просив розглянути його справу в судовому засіданні, однак характер спору не вимагав проведення публічного розгляду. Фактичні обставини справи вже були встановлені, а скарги стосувалися питань права. Європейський суд вказав на те, що відмову у проведенні публічного розгляду не можна вважати необґрунтованою, оскільки під час провадження у справі не виникло ніяких питань, які не можна було вирішити шляхом дослідження письмових доказів. У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку Європейського суду, є доцільнішим, ніж усні слухання; розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника. 
Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до статті 139 КАС України судові витрати не стягуються.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 січня 2024 року у справі № 380/9100/22 – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

                  Головуючий суддя                                          Н.В. Ільчишин

                  Судді                                                                В.В. Гуляк

                                                                                            Р.Й. Коваль

Повний текст постанови складено 10.05.2024