20.05.24
22-ц/812/748/24
Єдиний унікальний номер судової справи 487/1629/23
Номер провадження 22-ц/812/748/24
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.

Постанова
Іменем України

20 травня 2024 року                                                місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,
суддів: Коломієць В.В., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Ковальським Є.В.,

за участі: 
представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,
представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , яка подана його представником – адвокатом Демченко Наталею Вікторівною, рішення, яке ухвалено Заводським районним судом міста Миколаєва 01 березня 2024 року, під головуванням судді Цуркан Р.С., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,

УСТАНОВИЛА:

У березні 2023 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 25 березня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Димовим О.С., відповідно до умов якого позивач надав відповідачу в борг грошову суму у розмірі 1 300 000 грн. без нарахування відсотків, а останній зобов`язався повернути вказану суму в строк до 02 квітня 2020 року.
Взятий на себе обов`язок ОСОБА_1 виконав належним чином, в той час, як позичальник ОСОБА_3 належним чином своїх договірних зобов`язань не дотримав і в строк, узгоджений сторонами у договорі позики, грошові кошти не повернув.
З метою урегулювання спору, у відповідності до п.8 договору позики та ст.84 Закону України «Про нотаріат» позивач двічі 10 квітня 2020 року та 03 червня 2020 року звертався до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Димова О.С. із заявами про передачу відповідачу вимоги про повернення боргу, які в свою чергу були направлені нотаріусом на адресу ОСОБА_3 . 
Між тим, вказані вимоги були проігноровані позичальником, а грошові кошти останнім не повернуто.
Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просив стягнути на його користь з ОСОБА_3 :
заборгованість за договором позики у розмірі 1 300 000 грн.; 
інфляційні втрати в розмірі 616 309 грн. 13 коп.;
3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 03 квітня 2020 року по 23 березня 2023 року в розмірі 115 931 грн. 50 коп.
Також, позивач просив стягнути на свою користь з відповідача втрати по сплаті судового збору у розмірі 13 420 грн. та 28 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу. 
Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 01 березня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в сумі 1 300 000 грн.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати в розмірі 616 309 грн. 13 коп.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в сумі 115 931 грн. 50 коп. 
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви до суду в розмірі 13 420 грн. 
Рішення суду мотивовано тим, що відповідач не виконав своє боргове зобов`язання за нотаріально посвідченим договором позики від 25 березня 2020 року, а тому наявні підстави для стягнення суми боргу, а також 3% річних від простроченої суми та інфляційних збитків. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , діючи через свого представника – адвоката Демченко Н.В., посилаючись на порушення районним судом норм процесуального права, просив рішення районного суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким у задоволені позову відмовити в повному обсязі. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що вказана справа була розглянута судом у відсутність відповідача та його представника. Разом з тим, представником відповідача ОСОБА_3 – адвокатом Демченко Н.В. було подано до районного суду вмотивоване клопотання про відкладення судового засідання, призначеного на 01 березня 2024 року, проте судом першої інстанції у задоволені вказано клопотання було безпідставно відмовлено. Вказаним було порушено процесуальні права відповідача та його представника, а саме: подавати заяви (клопотання), заявляти клопотання про призначення судової психологічної експертизи, клопотання про виклик свідків, які могли підтвердити інформацію про неотримання грошей у значній кількості та на короткий термін у 5 діб. На думку особи, яка подала апеляційну скаргу, при з`ясуванні судом усіх обставин укладення договору, факту джерела походження грошей у позивача у великій сумі готівкою, факту відсутності події передачі грошей відповідачу, психологічного тиску та погроз з боку третіх осіб, судом першої інстанції було б прийнято законне та обґрунтоване рішення.
Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.
Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає не в повному обсязі.
Так, за змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).
За ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Договір, в тому числі і договір позики, є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.
В силу ст.ст.509,525,526,598,610,611,622 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Сторони по зобов`язанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін - всіляко сприяти зменшенню збитків.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Зобов`язання припиняється повністю або частково на підставах, встановлених договором або законом.
Особа, яка порушила зобов`язання (не виконала його, або виконала з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити неустойку і відшкодувати збитки.
При цьому, сторона не звільняється від виконання зобов`язання в натурі.
Зазначене у повній мірі стосується зобов`язань, пов`язаних з позикою, які не виконані належним чином.
Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Частиною 1 статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями Глави 71 ЦК України.
Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За своїми ознаками договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права, а також реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, строковим або безстроковим.
Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п.2 ч.1 ст.1046 ЦК України).
Ця особливість реальних договорів зазначена в ч.2 ст.640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.
Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч.1 ст.207 ЦК України). 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі №355/385/17 (провадження №61-30435сво18) міститься висновок, що у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право – обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).
Якщо договір позики укладений в письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики (постанова Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі №463/9914/20 (провадження №61-1664св22)).
Частиною 1 статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Однак такий доказ повинен містити в собі визначені законом і сторонами істотні умови правочину.
Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, необхідно виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18) вказано, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи, як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. 
Для цього, з метою правильного застосування ст.ст.1046,1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі №6-1967цс15. 
Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов`язання.
Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює окремі види зобов`язань (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №758/1303/15-ц).
За частиною другою цієї статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
При обчисленні 3 процентів річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.
Такий висновок міститься, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року, справа №373/2054/16, провадження №4-446цс18.
З матеріалів справи убачається, що 25 березня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Димовим О.С., відповідно умов якого позивач надав відповідачу в боргу грошову суму в розмірі 1 300 000 грн. (а.с.13-15).
Відповідно до п.1 договору позики позичальник зобов`язується таку ж саме суму грошових коштів без нарахування процентів повернути позикодавцеві до 02 квітня 2020 року. 
Згідно з п.5 договору у разі, якщо позичальник своєчасно не поверне суму позики, він зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 (три) проценти річних від простроченої суми.
За умовами п.8 договору сторони домовились, що документом, який підтверджуватиме прострочення виконання позичальником зобов`язання та безспірність заборгованості буде письмове нагадування (у вигляді заяви) позикодавця про суму заборгованості, яка підлягає поверненню, та строк платежу, передане зі зворотнім повідомленням позичальнику у порядку, передбаченому ст.84 Закону України «Про нотаріат».
10 квітня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Димова О.С. із заявою, в якій просив передати ОСОБА_3 вимогу про повернення боргу за договором позики (а.с.17).
Листом від 10 квітня 2020 року №38/02-24 приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Димов О.С. передав зміст вказаної заяви ОСОБА_3 , направивши на його адресу, зазначену у договорі позики (а.с.16,19). 
03 червня 2020 року ОСОБА_1 повторно звернувся до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Димова О.С. із заявою, в якій просив передати ОСОБА_3 вимогу про повернення боргу (а.с.18).
Листом від 03 червня 2020 року №53/02-24 приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Димов О.С. передав зміст вказаної заяви ОСОБА_3 , направивши на його адресу, зазначену у договорі позики (а.с.20,21). 
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.367 ЦПК України).
Відповідно до п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (ч.2 ст.376 ЦПК України).
За правилами п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою. 
Що стосується доводів апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки районний суд розглянув справу без урахування заяви представника відповідача про відкладення розгляду справи, то колегія суддів виходить з такого.
Так, з матеріалів справи вбачається, що провадження у справі відкрито ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєві від 28 березня 2023 року та призначено підготовче засідання по справі на 02 травня 2023 року (а.с.35).
В подальшому підготовче засідання неодноразово відкладалось, а саме: на 09 червня 2023 року, 16 серпня 2023 року та 26 вересня 2023 року (а.с.43,48,49,54,56).
Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 26 вересня 2023 року закрито підготовче провадження по справі та призначено розгляд справи по суті на 17 листопада 2023 року (а.с.63).
17 листопада 2023 року, у зв`язку із перебуванням судді в нарадчій кімнаті по іншій справі, розгляд справи відкладено на 23 січня 2024 року (а.с.67,68-70).
04 січня 2024 року адвокат Демченко Н.В., діючи в інтересах відповідача ОСОБА_3 , звернулась до районного суду із заявою, в якій просила надати їй можливість ознайомитись з матеріалами справи (а.с.72).
08 січня 2024 року адвокат Демченко Н.В. через підсистему «Електронний суд» подала до районного суду заяву про вступ у справу, в якій просила залучити її до участі у справі в якості представника відповідача, а також надати доступ до справи в підсистемі «Електронний суд» (а.с.75).
22 січня 2024 року представник відповідача ОСОБА_3 – адвокат Демченко Н.В. подала до суду першої інстанції заяву, в якій просила відкласти розгляд справи, призначений на 23 січня 2024 року, на іншу дату у зв`язку із її перебуванням на лікарняному з 18 січня 2024 року по 22 січня 2024 року, а з 23 січня 2024 року лікарняний продовжено по 26 січня 2024 року (а.с.80).
23 січня 2024 року розгляд справи відкладено на 02 лютого 2024 року (а.с.84-85).
31 січня 2024 року представник відповідача ОСОБА_3 – адвокат Демченко Н.В. подала до суду першої інстанції заяву, в якій просила відкласти розгляд справи, призначений на 02 лютого 2024 року, на іншу дату у зв`язку із її перебуванням на лікарняному з 18 січня 2024 року по 02 лютого 2024 року включно (а.с.96).
02 лютого 2024 року розгляд справи відкладено на 01 березня 2024 року (а.с.114-115). 
23 лютого 2024 року представник відповідача ОСОБА_3 – адвокат Демченко Н.В. подала до суду першої інстанції заяву, в якій просила відкласти розгляд справи, призначений на 01 березня 2024 року, на іншу дату у зв`язку тим, що на 29 лютого 2024 року в неї заплановане оперативне втручання у місті Києві, після чого вона орієнтовно 14 днів буде знаходитись у місті Києві, та після повернення до міста Миколаєва ще 20 діб буде знаходиться на лікарняному для проходження реабілітації (а.с.126).
Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 01 березня 2024 року у задоволені заяви представника відповідача ОСОБА_3 – адвоката Демченко Н.В. про відкладення розгляду справи, призначеного на 01 березня 2024 року відмовлено (а.с.139).
Ухвала суду мотивована тим, що з наданих суду документів не вбачається того, що адвокат Демченко Н.В. на час подання до суду заяви перебуває на лікарняному, та на час розгляду справи 01 березня 2024 року буде перебувати у місті Києві саме на лікуванні. Крім цього, адвокат Демченко Н.В. перебувала на лікарняному з 18 січня 2024 року до 05 лютого 2024 року включно, у зв`язку із чим розгляд справи відкладався.
Також зазначено, що згідно доводів заяви представник відповідача ще тривалий час не зможе взяти участь у судовому засіданні, що не може перешкоджати розгляду справи, оскільки відповідач не позбавлений можливості скористатись послугами іншого адвоката або самостійно прийняти участь при розгляді справи.
Згідно ч.1 ст.240 ЦПК України суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених ч.2 ст.223 цього Кодексу.
Відповідно до ч.ч.1-3 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою.
Право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.
У ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), як джерело права.
Відповідно до §23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява №3572/03 у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні.
З матеріалів справи убачається, що відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 повідомлялися про дату, час і місце розгляду справи судом першої інстанції.
Враховуючи, що повідомлені представником відповідача причини неявки судом першої інстанції були відхилені, а неявка сторін, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджала розгляду справи (ч.ч.1,2 ст.223 ЦПК України), то не можна вважати, що суд першої інстанції допустив порушення вимог чинного законодавства, а тому доводи представника відповідача про порушення судом норм процесуального права, оскільки розгляд справи відбувся за її відсутності, слід вважати безпідставними. 
При цьому, неприбуття відповідача та його представника у судове засідання особисто, не виключало можливість прийняти участь у розгляді справи у режимі відеоконференції поза межами приміщенням суду відповідно до вимог ст.212 ЦПК України.
Більш того, колегія суддів виходить з того, що якщо особисто особа не з`явилася у судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення судового рішення, не відкладаючи розгляд справи, то він може вирішити таку справу. При цьому, основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні особи чи її представника, а можливість вирішення справи у відповідному судовому засіданні.
Також, зміст апеляційної скарги свідчить про те, що представник відповідача не зазначала про те, що вона та відповідач не були повідомлені належним чином про дату, час і місце засідання суду, а тому колегія суддів не вбачає підставі для застосування і положень п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України. 
Разом з тим, вирішуючи справу по суті та задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми, суд першої інстанції не врахував п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який доповнений Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період воєнного стану» від 15 березня 2022 року за №2120-IX та набрав чинності 17 березня 2022 року.
Так, відповідно до п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст.625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
З аналізу положень п.18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України, колегія суддів дійшла висновку про те, що на договір про надання позики розповсюджується дія п.18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України.
Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції вищевказаних положень не врахував, та взяв до уваги розрахунок заборгованості за договором позики, наданий позивачем за період з 03 квітня 2020 року до 23 березня 2023 року, відповідно до якого інфляційні втрати склали 616 309 грн. 13 коп., та три проценти річних склали 115 931 грн. 50 коп.
За такого колегія суддів вважає, що розмір інфляційних втрат, трьох процентів річних та період, за який вони повинні нараховуватися, підлягають відповідному корегуванню.
Так за період з 03 квітня 2020 року по 23 лютого 2022 року індекс інфляції складає 1.180567 ((100.8 : 100) x (100.3 : 100) x (100.2 : 100) x (99.4 : 100) x (99.8 : 100) x (100.5 : 100) x (101.0 : 100) x (101.3 : 100) x (100.9 : 100) x (101.3 : 100) x (101.0 : 100) x (101.7 : 100) x (100.7 : 100) x (101.3 : 100) x (100.2 : 100) x (100.1 : 100) x (99.8 : 100) x (101.2 : 100) x (100.9 : 100) x (100.8 : 100) x (100.6 : 100) x (101.3 : 100) x (101.6 : 100)).
За такого, враховуючи положення пункту 18 розділу Прикінцеві та перехідні положення ЦК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню інфляційні втрати за період з 03 квітня 2020 року по 23 лютого 2022 року в розмірі 234 736 грн. 72 коп. (1 300 000 x 1.180567 – 1 300 000).
Також, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3% річних за період з 03 квітня 2020 року по 23 лютого 2022 року в розмірі 73 939 грн. 73 коп. (1 300 000 x 3% x 692 : 365).
Відповідно до ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
За такого, рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 01 березня 2024 року слід змінити в частині вирішення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат, трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, задовольнивши вказані вимоги частково.
Підстав для скасування чи зміни ухваленого у справі рішення в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики в розмірі 1 300 000 грн. та відмови в задоволенні позову в цій частині на підставі доводів, які викладені в апеляційній скарзі, колегією суддів не встановлено.
Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
В силу ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що рішення суду підлягає зміні, необхідно відповідно змінити й розподіл судових витрат, здійснений судом першої інстанції.
При зверненні до суду позивачем було сплачено 13 420 грн. судового збору, які підлягають поверненню позивачу пропорційно задоволеним вимогам (1 608 676 грн. 45 коп.) від загальної суми позовних вимог (2 032 240 грн. 63 коп.), що становить 10 623 грн. 27 коп. судового збору (13 420 грн. х 79.16%). 
За такого, судове рішення районного суду в частині визначення розміру стягнутого судового збору з відповідача на користь позивача підлягає зміні.
Також, необхідно провести розподіл судових витрат, понесених в апеляційній інстанції – сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.
Так, відповідач при зверненні з апеляційною скаргою сплатив судовий збір в розмірі 20 130 грн. 
У зв`язку із частковим задоволенням позову та вимог апеляційної скарги, на користь відповідача з позивача слід стягнути сплачений за подання апеляційної скарги судовий збір пропорційно від суми, на яку зменшено стягнення порівняно із судом першої інстанції, тобто 4 195 грн. 09 коп.
Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_3 , яка подана його представником – адвокатом Демченко Наталею Вікторівною, – задовольнити частково.
Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 01 березня 2024 року в частині вирішення позовних вимог  ОСОБА_1 до  ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат, трьох процентів річних від простроченої суми та судових витрат змінити, задовольнивши вказані вимоги частково.
Зменшити суму стягнення з  ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1  інфляційних втрат з 616 309 (шістсот шістнадцять тисяч триста дев`ять) грн. 13 коп. до 234 736 (двісті тридцять чотири тисячі сімсот тридцять шість) грн. 72 коп.
Зменшити суму стягнення з  ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 трьох процентів річних від простроченої суми з 115 931 (сто п`ятнадцять тисяч дев`ятсот тридцять одна) грн. 50 коп. до 73 939 (сімдесят три тисячі дев`ятсот тридцять дев`ять) грн. 73 коп.
Зменшити розмір стягнення з  ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1  судового збору з 13 420 (тринадцять тисяч чотириста двадцять) грн. 04 коп. до 10 623 (десять тисяч шістсот двадцять три) грн. 27 коп.
Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 01 березня 2024 року в частині стягнення з  ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики в сумі 1 300 000 (один мільйон триста тисяч) грн. – залишити без змін.
Стягнути з  ОСОБА_1  на користь  ОСОБА_3  4 195 (чотири тисячі сто дев`яносто п`ять) грн. 09 коп. в рахунок компенсації судового збору, сплаченого за подачу апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий                                                        Т.В. Серебрякова 

Судді:                                                                В.В. Коломієць

       Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення
складено 22 травня 2024 року