П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
------------------------
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

07 травня 2024 р.	м. Одеса	Справа № 420/10399/23	

 	                         Головуючий в 1 інстанції: Бойко О. Я.                                      Місце ухвалення рішення: м. Одеса   	
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого  -   Лук`янчук О.В.
суддів             -    Бітова А.І.
-          Ступакової І.Г.

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 січня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить суд:
визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1  додаткової винагороди відповідно до приписів  постанови Кабінету Міністрів України  "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам  рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" від 28 лютого 2022 року №168 за період з 28.07.2022 по 17.03.2023;
зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду відповідно до приписів постанови Кабінету Міністрів України  "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам  рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" від 28 лютого 2022 року №168 за період з 28.07.2022 по 17.03.2023 в розмірі 100 000 грн. за час перебування на стаціонарному лікуванні  в закладах охорони здоров`я, включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою)  військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії;
визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування і невиплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим Наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 №260 за 2023 рік;
зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим  Наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 №260 за 2023 рік;
зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 недоплачені  грошові кошти, нараховані при звільненні в сумі 3824,24 грн.
зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що за час військової служби та при звільненні відповідач не в повному обсязі сплатив  грошове забезпечення та додаткову винагороду. 
Позивач у зв`язку з отриманням  тяжкої травми, пов`язаної із захистом Батьківщини під час виконання  обов`язків по бойовій охороні, перебував  на лікуваннях, у відпустці у зв`зку з вказаною хворобою в періоді з 28.07.20122 по 17.03.2022. Однак за вказаний період відповідач протиправно не здійснював йому нарахування та виплату додаткової винагороди у розмірі 100 000 грн. 
Також при звільненні позивача в запас  відповідач не виплатив позивачу  матеріальну допомогу  на вирішення соціально-побутових питань.
Позивач вважає, що оскільки відповідач своєчасно при звільненні не здійснив  усі необхідні виплати  він зобов`язаний  виплатити йому середній заробіток  за весь час затримки  по день фактичного  розрахунку, але не більше  як за шість місяців. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 08 січня 2024 року адміністративний позов задоволено частково. 
Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1  додаткової винагороди відповідно до приписів постанови Кабінету Міністрів України "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам  рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" від 28 лютого 2022 року №168 за час його перебування  на стаціонарному лікуванні, у відпустці для лікування за висновком ВЛК, включаючи час  переміщення з одного лікарського закладу до іншого  в періоді з 28.07.2022 по 17.03.2023.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду відповідно до приписів постанови Кабінету Міністрів України  "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам  рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" від 28 лютого 2022 року №168 в періоді з 28.07.2022 по 17.03.2023 в розмірі  100 000 (сто тисяч)  грн. за час перебування на стаціонарному лікуванні  в закладах охорони здоров`я, включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого,  перебування у відпустці для лікування після тяжкої  травми за висновком (постановою)  військово-лікарської комісії.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 недоплачені  грошові кошти, нараховані при звільненні в сумі 3824 (три тисячі вісімсот двадцять чотири), 24 грн.
У решті позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та  ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
В своїй скарзі апелянт зазначає, що відповідно до наданих медичних документів до медичної частини військової частини НОМЕР_1 вбачається, що 06.08.2022 року, 17.08.2022 року та 01.09.2022 року солдат ОСОБА_2 безпідставно знаходився у м. Одеса при цьому вважався таким, що знаходився у відрядженні з виконання бойових завдань у складі ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дані факти свідчать про те, що солдат ОСОБА_2 не з`явився вчасно з лікувального закладу на службу без поважних причин до військової частини, до якої був прикомандирований, та не прибув до військової частини НОМЕР_1 за для отримання відпускних документів. Вказує, що ОСОБА_1 в порушення положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України не отримавши відпускних документів, як він зазначив у рапорті, з усного дозволу командира мінометної батареї майора ОСОБА_3 вибув до місця свого проживання. На думку апелянта, позивач надав суду неправдиві відомості щодо його перебування на стаціонарному лікуванні, у відпустці для лікування за висновком ВЛК, включаючи час переміщення з одного лікарського закладу до іншого в періоді з 28.07.2022 року по 17.03.2023 року. Посилався на те, що пп. 12 яким доповнено Постанову Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 р. № 168 згідно з Постановою КМ № 836 від 09.08.2023 у частині виплати додаткової винагороди застосовується з 1 червня 2023 року тобто після подачі позову та відкриття провадження у справі.
Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі ч.1 ст.311 КАС України.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що Позивач є військовослужбовцем Збройних Сил України та був мобілізований, проходив службу  з 01.04.2022 по 27.04.2023 у військовій частині відповідача. 
Так, 12.06.2022 на підставі наказу командира ВЧ НОМЕР_1  №125 позивач вибув в оперативне підпорядкування в район міста  Слов`янськ з 12.06.2022 для виконання бойових завдань  на підставі бойового  розпорядження командира.
З 14.06.2022 по 27.08.2022 позивач брав участь у бойових діях, що  підтверджується  довідками  ВЧ НОМЕР_2 від 02.07.2022 №3859, від 02.08.2022 №6525.
28.07.2022 позивач під час виконання обов`язків по бойовій охороні отримав  травму, перелом ноги, що підтверджується копією наказу  відповідача від 29.07.2022 №186, довідкою про обставини травми від 28.10.2022 №2810/8. В довідці зазначено, що позивач отримав травму, пов`язану із захистом  Батьківщини. 
Відповідно до висновку  ВЛК від 01.11.2022 №8402 травма є тяжкою.
Після отримання поранення позивач був госпіталізований до міста Краматорськ та декілька разів переміщався до різних медичних закладів в різних регіонах (м.Добропілля, м.Дніпро, м.Вінниця, м.Одеса).
08.09.2022 на підставі наказу відповідача №219 позивач повернувся до складу військової частини.
12.09.2022 на підставі наказу  відповідача №233 позивач з метою визначення придатності до військової служби був відправлений  на ВЛК до КНП "ООКЛ" ООР.
23.09.2022 позивач повернувся  та одразу відправлений у відпустку для лікування у зв`язку з хворобою до 24.10.2022, що підтверджується копією наказу №235, висновком ВЛК від 19.09.2022 №39 та відпускного квитка від 24.09.2022 №2409/3.
31.10.2022  позивач на підставі наказу №274 відповідача, направлення №3110/1 за станом здоров`я  направлений на ВЛК.
01.11.2022 на підставі висновку ВЛК №8402 позивач направлений на наступне лікування, що підтверджується випискою з медичної карти стаціонарного хворого №6395.2022.
З 03.11.2022 по 03.12.2022 на підставі наказів від 02.11.2022 №276, від 03.12.2022 №307 позивач перебував у відпустці по лікуванню.
03.12.2022 позивач повернувся з відпустки у зв`язку з хворобою  та одразу направлений на лікування до КНП "Фастівська ДЛІЛ" (н.п. Фастів), де перебував  до 20.12.2023.
20.12.2022 на підставі наказу  відповідача  направлений на ВЛК.
Відповідно до висновку ВЛК від 21.12.2022 позивачу рекомендовано надання відпустки за станом здоров`я.
З 27.12.2022 по 19.01.2023 позивач перебував у відпустці за станом здоров`я, що підтверджується відпускним квитком  №2712/1. 
20.01.2023  на підставі направлення  позивач перебував  на стаціонарному лікуванні до  21.02.2023, що підтверджується  випискою з медичної карти стаціонарного хворого №27.
З 07.03.2023 до 17.03.2023 позивач госпіталізований та перебував на лікуванні, що підтверджується випискою   із медичної карти стаціонарного хворого №582.
17.03.2023 за наслідками лікування  ВЛК видала довідку №127. Діагноз поставлений ВЛК: консолідований перелом  зовнішньої кісточки правої гомілки (28.07.2022) лікований оперативно (30.11.2022 - МОС нижньої третини малогомілкової кістки правої нижньої кінцівки з фіксацією міжгомілкового синдесмозу) з наявністю металофіксаторів, без порушення функцій. Травма пов`язана із захистом Батьківщини. Придатний до військової служби.  
Відповідно до виписки з карткового рахунку  від  24.04.2023  відповідач не виплачував позивачу додаткову винагороду  відповідно до постанови КМУ №168 від 28.02.2022 "Питання деяких  виплат військовослужбовцям, особам рядового та начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" в розмірі  100 000 грн за час перебування позивача на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я, включаючи час переміщення з одного  лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебування у відпустці для лікування.  
27.04.2023 на підставі наказу №117  позивач звільнений  у запас за сімейними обставинами. 
Не погоджуючись з діями відповідача, щодо не здійснення  нарахування та виплати позивачу коштів при звільненні, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Вирішуючи спір по суті суд першої інстанції, прийшов до висновку про протиправну бездіяльність  відповідача щодо нарахування та виплати додаткової винагороди та необхідність зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу додаткову винагороду в розмірі  100 000 (сто тисяч)  грн. в періоді  з 28.07.2022 по 17.03.2023, оскільки матеріалами справи підтверджено, що позивач у зв`язку з отриманням  тяжкої травми, пов`язаної із захистом Батьківщини під час виконання обов`язків по бойовій охороні, перебував на лікуванні в т.ч. у відпустці у зв`язку  з вказаною травмою.
Вказав, що у відповідача  існує заборгованість по нарахованим коштам при звільненні  у сумі  3824,24 грн., а тому зобов`язав нарахувати і виплатити ОСОБА_1 недоплачені  грошові кошти, нараховані при звільненні в сумі 3824 грн.
При цьому зазначив, відмовив у задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності щодо ненарахування та невиплати допомоги на вирішення соціально-побутових питань, оскільки для отримання вказаної виплати факт безперервного перебування на лікуванні більше 30 днів поспіль є недостатнім,  а умовами виплати є також  існування потреби у багатоетапному хірургічному лікуванні, протезуванні втраченої кінцівки (кінцівок), ендопротезування, трансплантації органів, індивідуального догляду, протирецидивного лікування з довготривалим застосуванням дорогих лікарських засобів.
Також, дійшов висновку про передчасність позовних вимог про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток  за весь час затримки по день фактичного  розрахунку.
Надаючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції та доводам апеляційної скарги колегія суддів виходить з наступного.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає  Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-XII  (надалі, також -  Закон №2232-XII,  Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу").
Відповідно до частини 1  статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу"  військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Згідно із частиною 14  статті 2 Закону № 2232-XII, виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з пунктом 20 частини 1  статті 106 Конституції України  передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
Так,  Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану"  у зв`язку з військовою агресією російської федерації в Україні введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який неодноразово продовжувався   та триває по теперішній час.
ОСОБА_1 був військовослужбовцем Збройних Сил України за мобілізацією та з 01.04.2022 р. по 27.04.2023 р. та проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .
За час військової служби та при звільнення позивачу відповідачем не в повній мірі сплачено грошове забезпечення та додаткову винагороду, що стало підставою звернення до суду.
Так, основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені  Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII  (надалі, також -  Закон № 2011-XII).
Відповідно до частин 1 та 2  статті 9 Закону №2011-XII, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Відповідно до частини 4  статті 9 Закону №2011-XII, порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України (частина 4 статті 9 вказаного вище Закону).
На виконання  Указів Президента України від 24.02.2022 № 64 «Про введення воєнного стану в Україні»  та № 69 «Про загальну мобілізацію» Кабінет Міністрів України 28.02.2022 прийняв постанову №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (надалі, також - Постанова №168).
Пунктом 1 Постанови №168  (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин по 01.06.2023) установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Особам рядового і начальницького складу територіальних (міжрегіональних) воєнізованих формувань Державної кримінально-виконавчої служби, що залучаються Головнокомандувачем Збройних Сил до складу оперативно-стратегічного угруповання відповідної групи військ для безпосередньої участі у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах проведення воєнних (бойових) дій у період здійснення зазначених заходів, виплачується додаткова винагорода в розмірі до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).
Відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000 гривень, включати осіб, зазначених у цьому пункті, у тому числі тих, які: у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, а для поліцейських та осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту - із участю у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.
Разом з тим, з аналізу наведених норм Постанови №168 слідує встановлення двох умов, необхідних для виплати збільшеної до 100000 гривень винагороди, за час перебування на лікуванні в закладах охорони здоров`я,  а саме:
1)  пов`язаність поранення (контузії, травми, каліцтва) із захистом Батьківщини;
2)  факт перебування на стаціонарному лікуванні внаслідок такого поранення або у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії..
Також, аналогічна норма передбачена і в Наказі Міністерства оброни України «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» від 07.06.2018 №260 (надалі,    також - Порядок №260), відповідно до пункту 10 Розділу XXXIV у період дії воєнного стану до наказів про виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень також включаються військовослужбовці, які:
загинули (померли внаслідок отриманих після введення воєнного стану в Україні поранень та травм, пов`язаних із захистом Батьківщини),- виплата здійснюється за весь місяць, у якому військовослужбовець загинув (помер);
захоплені в полон (крім тих, які добровільно здалися в полон) або є заручниками, а також інтерновані в нейтральні держави або безвісно відсутні (у разі, коли зазначені події сталися як до введення воєнного стану, так і після його введення),- за час перебування в полоні (заручниках) та до дня звільнення включно або за час перебування в інтернуванні та до дня повернення до України або за час безвісної відсутності;
у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я  (у тому числі закордонних),- з дня отримання такого поранення, включаючи час переміщення до лікарняного закладу (в тому числі з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого), або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії.
Також приписами пункту 11 Розділу XXXIV - Порядку №260 встановлено, що підставою для видання наказу про виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини,  є довідка про обставини травми  (поранення, контузії, каліцтва), форму якої визначено додатком 5 до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого  наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 № 402, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.11.2008 за № 1109/15800, видана командиром військової частини, де проходить службу або перебуває у відрядженні військовослужбовець, яка містить інформацію про обставини отримання військовослужбовцем поранення (травми, контузії, каліцтва) під час захисту Батьківщини.
При цьому, Постанова №168 не містить жодних обмежень щодо періоду та/або кількості перебувань на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я, пов`язаних із пораненням, одержаним при захистом Батьківщини або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії, а тому доводи апелянта в цій частині є безпідставними, а постанова № 168, як в редакції до внесення змін так і після містила норми щодо виплати 100000 грн. у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до наказу ВЧ НОМЕР_1від 27.04.2023 р. № 117 солдата ОСОБА_1 звільнено у запас на підставі пункту г через сімейні обставини та інші поважні причини..., вважати таким, що справи та посаду здав.
При цьому, згідно змісту вказаного наказу додаткову винагороду відповідно до приписів  постанови Кабінету Міністрів України  "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам  рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" від 28 лютого 2022 року №168 за період з 28.07.2022 по 17.03.2023 року не виплачено.
Так, вивчивши обставини справи, колегія суддів встановила, що з 14.06.2022 по 27.08.2022 позивач брав участь у бойових діях, що  підтверджується  довідками  ВЧ НОМЕР_2 від 02.07.2022 №3859, від 02.08.2022 №6525.
28.07.2022 позивач під час виконання обов`язків по бойовій охороні отримав  травму, перелом ноги, що підтверджується копією наказу  відповідача від 29.07.2022 №186, довідкою про обставини травми від 28.10.2022 №2810/8. В довідці зазначено, що позивач отримав травму, пов`язану із захистом  Батьківщини. 
Відповідно до висновку  ВЛК від 01.11.2022 №8402 травма є тяжкою.
Отже, наявна перша умова для виплати позивачеві додаткової винагороди - поранення, пов`язане із захистом Батьківщини.
Після отримання поранення позивач був госпіталізований до міста Краматорськ та декілька разів переміщався до різних медичних закладів в різних регіонах (м. Добропілля, м. Дніпро, м. Вінниця, м. Одеса), а в подальшому, 08.09.2022 на підставі наказу відповідача №219 позивач повернувся до складу військової частини.
Згідно наказу ВЧ НОМЕР_1від 12.09.2022 р. № 233 визначено, що солдат ОСОБА_1 з метою визначення придатності до військової служби був відправлений на ВЛК до КНП «ООКЛ» ООР, звідки повернувся 23.09.2022 р. (наказ від 24.09.2022 р. № 235) та одразу відправлений у відпустку для лікування у зв`язку з хворобою до 24.10.2022 р., що підтверджується наказом, висновком ВЛК від 19.09.2022 р. № 39 та відпускним квитком від 24. 29.2022 р. № 2409/3.
Після повернення до ВЧ був одразу направлений на консультацію до відповідних медичних спеціалістів
31.10.2022 р. за станом здоров`я направлений на ВЛК, що підтверджується наказом від 31.10.2022 р. № 274, відповідним направленням № 3110/1 та висновком від 01.11.2022 р. № 8402та наступне лікування, що підтверджується зокрема випискою із медичної карти стаціонарного хворого №6395.2022 та іншими медичними документами (копії містяться в матеріалах справи).
З 03.11.2022 р. по 03.12.2022 р. знову відпустка для лікування у зв`язку з хворобою, що підтверджується наказом від 02.11.2022 р. № 276, наказом від 03.12.2022 р. № 307.
З 03.11.2022 року по 03.12.2022 р. знову відпустка для лікування у зв`язку з хворобою, що підтверджується наказом від 02.11.2022 р. № 276, наказом від 03.12.2022 р. № 307 Знову проходження ВЛК та отримання висновку від 21.12.2022 р. № 11270 з рекомендацією надання відпустки за станом здоров`я.
З 27.12.2022 р. по 19.01.2023 р. ОСОБА_1 перебував у відпустці за станом здоров`я, що підтверджується відпускним квитком від 27.12.2022 р. № 2712/1 (копія в матеріалах справи).
20.01.2023 р. знову направлений на стаціонарне лікування, де перебуває до 21.02.2023 року, що підтверджується зокрема випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного хворого) № 27 (копія в матеріалах справи) та 07.03.2023 р. знову госпіталізований до ВЧ НОМЕР_3 , де перебував на лікуванні до 17.03.2023 р., що підтверджується зокрема випискою із медичної карти стаціонарного хворого № 582 (копія в матеріалах справи), за наслідками чого проведено ВЛК та видано довідку від 17.03.2023 р. № 127.
Тобто, військовослужбовець ОСОБА_1 в зв`язку з отриманням тяжкої травми 27.07.2022 р., пов`язаної із захистом Батьківщини під час виконання обов`язків по бойовій охороні ВОП 35208, перебував на лікуваннях, у відпустці у зв`язку з вказаною хворобою з дати отримання травми до 17.03.2023 р.
Тобто, наявна друга умова - перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я для виплати позивачеві додаткової винагороди.
Жодних документів, які б підтверджували недостовірність вказаної інформації, матеріали справи не містять і відповідачем не надано, а тому доводи апелянта, що позивач надав суду неправдиві відомості щодо його перебування на стаціонарному лікуванні, у відпустці для лікування за висновком ВЛК, включаючи час переміщення з одного лікарського закладу до іншого в періоді з 28.07.2022 року по 17.03.2023 року є безпідставними.
Посилання відповідача на те, що в порушення положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України не отримавши відпускних документів, як він зазначив у рапорті, з усного дозволу командира мінометної батареї майора ОСОБА_3 вибув до місця свого проживання та не підтвердження безперервного перебування на стаціонарному лікуванні, колегія суддів не бере до уваги, оскільки неналежна організація суб`єктом владних повноважень своєї внутрішньої діяльності чи недотримання відповідачем порядку фіксації отриманої травми військовослужбовцем, не може бути підставою для позбавлення права на виплату додаткової винагороди у розмірі передбаченому Постановою Кабінету Міністрів України №168.
Відтак, враховуючи положення вказаних вище норм та встановлені обставини справи, суд дійшов висновку, що у період 28.07.2022 по 17.03.2023 року позивачу, відповідно до Постанови №168, підлягала виплаті додаткова винагорода, як військовослужбовцю Збройних Сил України в розмірі до 100 000 грн. пропорційно в розрахунку на місяць, за час перебування на стаціонарному лікуванні  в закладах охорони здоров`я, включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебування у відпустці для лікування після тяжкого  поранення за висновком (постановою)  військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії.
Щодо зазначення апелянтом про порушення судом першої інстанції норм процесуального права в частині не отримання військовою частиною копії позовної заяви, що позбавило відповідача права на подання відзиву на позов, то колегія суддів зазначає, що з матеріалів справи вбачається направлення відповідачу процесуальних ухвал та їх отримання підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштової кореспонденції. При цьому, матеріалами справи підтверджено, що відповідачу було відомо про перехід зі спрощеного позовного провадження до розгляду справи у загальному позовному провадженні та призначення підготовчого судового засідання на 15.09.2023 року, водночас відповідач не скористався своїм правом на участь у засіданні та   будь-яких заяв або клопотань не подавав.Начало формы
Отже, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а викладені в апеляційній скарзі доводи не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.
Суд наголошує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі Серявін та інші проти України зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі Трофимчук проти України ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.
Усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у цьому судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків рішення суду першої інстанції не спростовують.
Отже, при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому підстав для його скасування немає.
З підстав визначених статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 січня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5  статті 328 КАС України.
Повний текст судового рішення виготовлений 07 травня  2024 року.

Головуючий суддя:                                                                                             О.В. Лук`янчук  

Суддя:                                                                                                                  А.І. Бітов

Суддя:                                                                                                                           І.Г. Ступакова