ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
29 квітня 2024 року
м. Київ
 
справа № 758/6077/22
провадження № 61-18131св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В.,                   Коротуна В. М.,
 
учасники справи:            
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , 
третя особа - ОСОБА_3 , 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Сидорчук Юлією Миколаївною,                на рішення Подільського районного суду міста Києва від 26 липня                      2023 року у складі судді Головчака М. М. та постанову Київського апеляційного суду від 21 листопада 2023 року у складі колегії суддів:                      Сушко Л. П., Гаращенка Д. Р., Олійника В. І.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до                        ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання права користування житловим приміщенням, вселення та зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні житловим приміщенням.
Свої вимоги обґрунтовував тим, що з січня 1993 року до 20 квітня 2020 року проживав разом із ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, мають спільну доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Окрім того, ОСОБА_3 має доньку від попереднього шлюбу                           ОСОБА_2 , яка проживала разом із ними як член їхньої сім`ї і він ставився до неї як до рідної дочки. З січня 1993 року до 20 квітня 2020 року вони проживали однією сім`єю у шестикімнатній квартирі АДРЕСА_1 , загальною площею 162,50 кв. м, були пов`язані спільним побутом, взаємними правами і обов`язками.
До 17 жовтня 2006 року зазначена квартира належала на праві приватної власності його батьку ОСОБА_5 , який 17 жовтня 2006 року подарував це житло йому (позивачу) та з 23 квітня  2009 року він був зареєстрований за вказаною адресою.         
На підставі договору купівлі-продажу від 23 квітня 2010 року спірне житлове приміщення він відчужив на користь доньки ОСОБА_3 - ОСОБА_2 , яка 18 листопада 2010 року зареєструвала право власності на неї за собою.
Вказував, що з 17 жовтня 2006 року  до 18 листопада 2011 року проживав у квартирі, як її власник, а ОСОБА_3 та ОСОБА_2 проживали спільно з ним як члени його сім`ї, на користь яких законом було встановлено житловий сервітут щодо цього житлового приміщення. З 18 листопада            2011 року він і ОСОБА_3 проживали в квартирі як члени сім`ї відповідача - нового власника квартири.
У 2018 році тяжко захворів його батько, а згодом - його донька від першого шлюбу ОСОБА_6 , тому, переймаючись їх здоров`ям, він змушений був більше часу проводити з ними в медичних установах та за місцем їх проживання.
У лютому 2020 року, з огляду на відмову відповідачки та третьої особи у проживанні батьку у раніше належній йому квартирі, він (позивач) тимчасово переїхав проживати до його житла.
Після смерті батька  ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та доньки від першого шлюбу                 (23 січня 2019 року) 20 квітня 2020 року він повернувся до місця свого спільного з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 проживання, проте  потрапити  до квартири не зміг через зміну замків на вхідних дверях та заперечення останніх. З цього часу він фактично позбавлений житла, у якому тимчасово не проживав через вимушені обставини.
Посилаючись на наведене, просив суд:
- визнати за ним право користування квартирою АДРЕСА_1 для особистого проживання;
- вселити його до квартири АДРЕСА_1 ;
- зобов`язати ОСОБА_2 не чинити йому перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 для особистого проживання;
- стягнути з ОСОБА_2 на його користь 2 977,20 грн на відшкодування судового збору.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 26 липня 2023 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Суд першої інстанції  виходив із того, що позивач не є власником спірної квартири та не є членом сім`ї власника ОСОБА_2 , внаслідок чого дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
Короткий зміст постанови апеляційної інстанції
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 25 жовтня 2023 року за наслідками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 рішення  Подільського районного суду міста Києва від 26 липня 2023 року залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з рішенням суду першої інстанції як таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, вважав його законним і обґрунтованим та не вбачав підстав для його скасування. Суд зазначив, що у 2019 році позивач знятий з реєстрації у спірній квартирі, його житлові права не були порушені відповідачем, а суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права до правовідносин, що виникли між сторонами, та дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У грудні 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Сидорчук Ю. М. звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами обох інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі..
Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від                             04 березня 2020 року в справі № 639/1502/18, від 30 березня 2021 року в справі № 530/544/16, від 03 травня 2022 року в справі № 205/5252/19,                  від 10 червня 2020 року в справі № 226/1863/18, постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 лютого 2021 року в справі № 9901/335/20 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Також заявник посилається на порушення судами норм процесуального права, а суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 3 частини третьої статті 411 ЦПК України).
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга аргументована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків при вирішенні спору.
Зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували норми законодавства, що стосуються права на житло, виселення з житла, у якому особа проживала тривалий час.Позивач був членом сім`ї відповідачки та третьої особи і, враховуючи це, має право проживати у квартирі АДРЕСА_1 .Позивач відчужив цю квартиру, яка належала йому на праві власності, на користь відповідачки, яка була членом його сім`ї.
Доводи інших учасників справи
Представник ОСОБА_2 - адвокат Одінцов Е. В. подав відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Зазначає, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від                     15 червня 2009 року встановлено факт спільного сумісного проживання позивача та третьої особи з січня 1993 року до 15 червня 2009 року. На підставі договору купівлі-продажу від 29 жовтня 2010 року відповідачка є власником квартири й не заперечувала проти проживання позивача до травня 2018 року. У травні позивач добровільно покинув квартиру, попередньо забравши всі свої особисті речі.
Рух справи в суді касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 18 січня 2024 року відкрито касаційне провадження у даній справі.                          
Витребувано з Подільського районного суду міста Києва цивільну справу                 № 758/6077/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання права користування житловим приміщенням, вселення та зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні житловим приміщенням.
Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій 
Суди встановили, що ОСОБА_1 проживав у квартирі АДРЕСА_1 .
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 15 червня 2009 року у справі № 2о-99, яке набуло чинності 26 червня 2009 року, встановлено факт, що ОСОБА_3 і ОСОБА_1 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з січня 1993 року до часу постановлення рішення суду.
Відповідачка у справі, яка переглядається, ОСОБА_2 є рідною дочкою ОСОБА_3 .   
Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 29 жовтня 2010 року ОСОБА_1 відчужив на користь доньки ОСОБА_3 - ОСОБА_2 квартиру  АДРЕСА_1 , яка 18 листопада 2010 року зареєструвала за собою право власності на неї.
31 липня 2019 року позивач знятий з реєстраційного обліку, що підтверджується інформацією про задеклароване/зареєстроване місце проживання.
Позиція Верховного Суду
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Підставою касаційного оскарження судових рішень судів попередніх інстанцій є посилання заявника на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 04 березня 2020 року в справі № 639/1502/18, від                  30 березня 2021 року в справі № 530/544/16, від 03 травня 2022 року в справі № 205/5252/19, від 10 червня 2020 року в справі № 226/1863/18, постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 лютого 2021 року в справі № 9901/335/20 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України); порушення судами норм процесуального права, а суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 3 частини третьої статті 411 ЦПК України). 
Відповідно до статті 400 ЦПК України, якою визначено межі розгляду справи судом касаційної інстанції, встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції діє в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Частиною першою статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Аналіз зазначених правових норм дає підстави дійти висновку про те,  що право членів сім`ї власника житла користуватись цим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на житло в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року в справі № 6-158цс1, а також у постановах Верховного Суду від15 серпня 2018 року № 595/1271/16-ц та від 17 липня  2019 року № 320/13248/14-ц, від 04 липня 2023 року в справі                  № 522/16228/19-ц (провадження № 61-20948св21).
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів її сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Аналіз вказаних норм дає підстави дійти висновку про те, що права власника житлового будинку, квартири визначені статтями 317 та 383 ЦК України й статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій установили, що до 29 жовтня 2010 року ОСОБА_1 належала на праві власності квартира                 АДРЕСА_1 , в якій він проживав з ОСОБА_3 (відповідно до рішення Святошинського районного суду                   м. Києва від 15 червня 2009 року, яке набрало законної сили у справі                        № 2о-99, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з січня 1993 року до червня 2009 року) та її донькою від попереднього шлюбу ОСОБА_2 . 
29 жовтня 2010 року ОСОБА_1 розпорядився цим житлом, відчуживши його на користь доньки ОСОБА_3 - ОСОБА_2 , членом сім`ї якої він не є, та 31 липня 2019 року знятий з реєстраційного обліку за вказаною адресою.
Встановивши, що позивач у 2019 року добровільно знявся з реєстрації у спірній квартирі, не є членом сім`ї власника житла,  суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження судами попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
Суди правильно застосували норми матеріального права у спірних правовідносинах та не допустили порушень норм процесуального права, які б давали підстави для скасування оскаржених судових рішень, тому доводи касаційної скарги з цього приводу є безпідставними.
Право користуватися житлом для членів сім`ї власника може виникати та існувати лише за умови, якщо особа, членами сім`ї якої вони є, сама володіє правом власності на житло. У ОСОБА_3 , з якою позивач проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу з січня 1993 року до червня 2009 року, право власності на спірну квартиру відсутнє, тому доводи касаційної скарги з цього приводу є безпідставними.
Колегія суддів відхиляє посилання в касаційній скарзі на неврахування судами висновків, викладених Верховним Судом в постановах, що зазначені заявником в касаційній скарзі, оскільки висновки у цих  справах і у справі, що переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними, у зазначених справах суди виходили з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Інші наведені у касаційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлених обставин справи та зводяться виключно до переоцінки доказів, їх належності та допустимості. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року                                             у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Доводи касаційної скарги не дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - без змін.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки в цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює. 
Керуючись статтями  400, 401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Сидорчук Юлією Миколаївною, залишити без задоволення.
Рішення Подільського районного суду міста Києва від 26 липня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 листопада 2023 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та  оскарженню не підлягає.                                                                        
         Судді:                                                                                                М. Є. Червинська

 Є. В. Коротенко

  В. М. Коротун