Справа № 127/15684/24
Провадження № 22-ц/801/1342/2024
Категорія: 106
Головуючий у суді 1-ї інстанції Волошин  С. В.
Доповідач:Береговий О. Ю.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2024 року	Справа № 127/15684/24	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Берегового О.Ю. (судді – доповідача),
суддів: Ковальчука О. В., Сала Т. Б., 
за участю секретаря судового засідання: Куленко О.В.,
учасники справи:
заявник: Комунальне некомерційне підприємство «Вінницька обласна клінічна психоневрологічна лікарня ім. акад. О. І. Ющенка Вінницької обласної Ради», 
особа щодо якої розглядається заява: ОСОБА_1 ,
інша заінтересована особа: Вінницька окружна прокуратура
розглянув цивільну справу за заявою Комунального некомерційного підприємства «Вінницька обласна клінічна психоневрологічна лікарня ім. акад. О. І. Ющенка Вінницької обласної Ради»» про госпіталізацію ОСОБА_1 в примусовому порядку без її згоди, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Виноградського Антона Павловича на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 травня 2024 року, ухвалене місцевим судом під головуванням судді Волошина С. В., за участі присяжних: Левкович Л. О., ОСОБА_2 , повний текст якого складений 09 травня 2024 року, 

встановив:

У травні 2024 року КНП «Вінницька обласна клінічна психоневрологічна лікарня ім. акад. О. І. Ющенка Вінницької обласної Ради» (далі – КНП «ВОКПЛ ім. акад. О. І. Ющенка ВОР») звернулася до суду із заявою про госпіталізацію ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в примусовому порядку без її згоди. 
Заява мотивована тим, що 07 травня 2024 року о 14:43 год. ОСОБА_1 була госпіталізована у відділення №2 КНП «ВОКПЛ ім. акад. О. І. Ющенка ВОР», доставлена машиною ЕМД у супроводі працівника поліції та працівника муніципальної варти. Направлення на госпіталізацію було видане черговим лікарем приймального відділення КНП «ВОКПЛ ім. акад. О. І. Ющенка ВОР» ОСОБА_3 , яка після особистого огляду ОСОБА_1 зробила висновок про необхідність її госпіталізації в психіатричний стаціонар для лікування у зв`язку із наявністю у неї тяжкого психічного розладу, який обумовлює її небезпеку для себе і оточуючих, суттєву шкоду її здоров`ю внаслідок погіршення психічного стану у разі, якщо їй не буде надана психіатрична допомога. ОСОБА_1 від госпіталізації до лікарні відмовилася, але була госпіталізована в примусовому порядку на підставі ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» у зв`язку з тим, що може вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для себе та оточуючих. 
08 травня 2024 року о 09:00 год. ОСОБА_1 була оглянута комісією лікарів-психіатрів лікарні, яка підтвердила доцільність її госпіталізації для надання психіатричної допомоги. 
За таких обставин заявник просив задовольнити заяву про госпіталізацію в примусовому порядку ОСОБА_1 без її згоди. 
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 09 травня 2024 року задоволено заяву КНП «ВОКПЛ ім. акад. О. І. Ющенка ВОР», надана згода на госпіталізацію до КНП «ВОКПЛ ім. акад. О. І. Ющенка ВОР» ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , в примусовому порядку без її згоди. 
Не погоджуючись із таким рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 – адвокат Виноградський А. П. оскаржує його в апеляційному порядку. Вважаючи оскаржуване рішення незаконним і необґрунтованим внаслідок неповноти та неправильності встановлення обставин, які мають значення для справи, неправильного дослідження і оцінки судом поданих доказів, а також неправильного застосування норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви. Скаржник вказує, що судом першої інстанції не було належним чином встановлено чи мали місце обставини (факти) якими обґрунтовувалися вимоги заяви КНП «ВОКПЛ ім. акад. О. І. Ющенка ВОР» та якими доказами вони підтверджуються. Усі відомості щодо суспільно-небезпечних та агресивних дій ОСОБА_1 у заяві про госпіталізацію у примусовому порядку, висновку зазначені зі слів матері, тоді як під час судового розгляду матір ОСОБА_1 заперечувала проти задоволення заяви. Адвокат вважає, що судом не встановлено, що особа становить небезпеку для себе і оточуючих та може завдати суттєвої шкоди своєму здоров`ю або життю чи здоров`ю інших осіб внаслідок погіршення психічного стану, а також, що не має можливості самостійно задовольняти свої основні життєві потреби, тому заява задоволенню не підлягає. Крім того, залишено поза вагою суду, що у висновку від 08 травня 2024 року №01.2-24/745 зазначено про наявність у ОСОБА_1 стероїд-залежності, наслідком якої є часті зміни настрою та агресія, що вказувалося і самою ОСОБА_1 . Адвокат також зазначає, що у висновку наявне посилання на клінічне заключення консиліуму МКЛ №1 від 08 грудня 2023 року, у якому серед інших хвороб не зазначається про наявність ознак психіатричного розладу. 
27 травня 2024 року до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу КНП «ВОКПЛ ім. акад. О. І. Ющенка ВОР» в якому зазначено, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, заявник просив апеляційну скаргу залишити без задоволення а рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалене з дотриманням норм процесуального права, відповідно до обставин справи.
У судове засідання не з`явився прокурор з невідомих причин, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується довідкою про доставку 28 травня 2024 року о 12:14:21 год. судової повістки-повідомлення до електронного кабінету Вінницької окружної прокуратури у підсистемі «Електронний суд». Будь-яких заяв до апеляційного суду не надходило. Колегія суддів враховує, що відповідно до положень ст. 341 ЦПК України дана справа має розглядатися за обов`язковою участю прокурора. Разом із тим, відповідно до положень ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Відтак, керуючись нормами ст. 372 ЦПК України, апеляційний суд ухвалив розглянути справу в порядку апеляційного провадження у відсутності прокурора, належним чином повідомленого про розгляд справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції не повністю відповідає цим вимогам.
Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Відповідно до ч. 1 ст. 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність.
Законодавство України про психіатричну допомогу базується на Конституції України і складається із Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я», Закону України «Про психіатричну допомогу» та інших нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до них.
Згідно зі ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу доки наявність такого розладу не буде встановлена на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.
Вказані положення закону узгоджуються із пунктом 5 Принципу 4 - «Визначення психічної хвороби» Принципів захисту психічно хворих осіб та покращення психічної допомоги, прийнятих резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 17 грудня 1991 року № 46/119, де вказано, що жодна особа або орган влади не може класифікувати особу як таку, що має психічну хворобу, інакше як з метою, що прямо пов`язана із психічним захворюванням або внаслідок психічного захворювання.
Статтею 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг.
Цей Закон визначає правові та організаційні засади забезпечення громадян психіатричною допомогою виходячи із пріоритету прав і свобод людини і громадянина, встановлює обов`язки органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування з організації надання психіатричної допомоги та правового і соціального захисту, навчання осіб, які страждають на психічні розлади, регламентує права та обов`язки фахівців, інших працівників, які беруть участь у наданні психіатричної допомоги, здійсненні соціального захисту та навчання осіб, які страждають на психічні розлади.
Частинами 1 та 2 ст. 16 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлено, що особа, яку було госпіталізовано до закладу з надання психіатричної допомоги за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, підлягає обов`язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів закладу з надання психіатричної допомоги для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадку, коли госпіталізація визнається недоцільною і особа не висловлює бажання залишитися в закладі з надання психіатричної допомоги, ця особа підлягає негайній виписці.
У випадках, коли госпіталізація особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку визнається доцільною, представник закладу з надання психіатричної допомоги, в якому перебуває особа, протягом 24 годин з часу госпіталізації направляє до суду за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги заяву про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону.
Надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку розглядаються як позбавлення свободи у розумінні п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод з гарантіями, що передбачені цією статтею.
Відповідно до ч. 1 ст. 339 ЦПК України за умов, визначених Законом України «Про психіатричну допомогу», заява представника закладу з надання психіатричної допомоги про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку та заява про продовження такої госпіталізації подаються до суду за місцезнаходженням зазначеного закладу.
Згідно із ч. 1, 2 ст. 340 ЦПК України у заяві про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку та її продовження, про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом.
До заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусової амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження - висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали.
Особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність (ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу»).
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування підпункту «е» п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, яка відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України підлягає застосуванню судом при розгляді справ як джерело права, особа може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання.
Перед тим як визначати, чи було достовірно доведено, що особа страждає на психічний розлад, вид і ступені якого можуть бути підставою для примусового тримання цієї особи у психіатричній лікарні, суди повинні встановити, чи було таке тримання законним у розумінні підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, зокрема, чи була дотримана процедура, передбачена чинним законодавством України.
Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення п.п. «е» п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.
Відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу.
Зазначене відповідає також правовій позиції, висловленій Верховним Судом у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року в справі № 2-1/07 (касаційне провадження № 14-9свц18).
ЄСПЛ у рішенні від 19 квітня 2012 року у справі «М. проти України», яке набуло статусу остаточного 19 липня 2012 року, зауважив, що особу не можна позбавити волі на підставі заяви психічного розладу, якщо не дотримано три мінімальні умови: 1) психічний розлад особи має підтвердити надійна об`єктивна медична експертиза; 2) психічний розлад має бути такого ступеню, який вимагає обов`язкової госпіталізації; 3) обґрунтованість тривалої госпіталізації залежить від стійкості такого розладу (див. справи «Уінтерверп проти Нідерландів» (Winterwerp v. the Netherlands) від 24 жовтня 1979 р.,§ 39, Серія A № 33 і «Станев проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria) від 17 січня 2012 р., № 36760/06, § 145).
Законність затримання залежить від того, чи відповідає воно процесуальним і змістовим аспектам внутрішнього законодавства (див. справу Уінтерверп, згадану вище, с. 17-18, § 39). Однак не кожний недолік у постанові про затримання означатиме, що таке затримання є незаконним, відповідно до статті 5 § 1. Термін затримання є, фактично, «законним», якщо він базується на судовому рішенні. З метою оцінки відповідності Стандарти Ради Європи в сфері охорони здоров`я та практика їх застосування 111 стаття 5 § 1 Конвенції необхідно чітко розрізняти ex facie недійсні ордери на затримання, наприклад, видані судом із перевищенням юрисдикції або коли зацікавлену сторону не повідомили про слухання належним чином, і ордери на затримання, які prima facie дійсні й ефективні доти, поки їх не скасував суд вищої інстанції. Ордер на затримання слід вважати недійсним ex facie, якщо помилка в ордері становила «грубе і очевидне порушення» у винятковому сенсі, зазначеному Судом як прецедентне право (див. «Мурен проти Німеччини» (Mooren v. Germany) від 09 липня 2009 р., № 11364/03, §§ 74 і 75, з подальшими посиланнями).
Обґрунтування постанови про затримання є важливим фактором у визначенні того, чи затримання особи слід вважати необґрунтованим. Суд вважає, що відсутність будь-яких підстав, викладених судовими органами у їх рішеннях, які дозволяли затримання на тривалий період часу, є несумісною з принципами захисту від свавілля, передбаченими статтею 5 § 1 (див. «Стасаітіс проти Литви» (Stasaitis v. Lithuania) від 21 березня 2002 р., № 47679/99, § 67; «Нахмановіч проти Росії» (Nakhmanovich v. Russia) від 2 березня 2006 р., № 55669/00, § 70; і «Бєлєвіцький проти Росії» (Belevitskiy v. Russia) від 1 березня 2007 р., № 72967/01, § 91).
Затримання особи є настільки серйозним заходом, що виправданим він є тільки у випадку, коли було розглянуто інші, менш суворі заходи, але вони виявилися недостатніми для захисту особи або суспільних інтересів, що вимагають затримання такої особи. Це означає, що того факту, що позбавлення волі відбувається згідно з національним законодавством, недостатньо, його необхідність має бути обґрунтована з урахуванням обставин (див. «Вітольд Літва проти Польщі» (WitoldLitwa v. Poland), № 26629/95, § 78, ЄСПЛ 2000-III).
Враховуючи важливість особистої свободи, національне законодавство має відповідати стандартам «законності», викладеним у Конвенції, тобто бути достатньо чітким і передбачуваним у застосуванні (див., наприклад, «Кавка проти Польщі» (Kawka v. Poland) від 09 січня 2001 р., № 25874/94, § 49). Крім того, умова затримання «відповідно до процедур, передбачених законом», повинна бути включена до національного законодавства зі «справедливими і належними процедурами» і належним правовим захистом проти свавільного позбавлення волі (див. Уінтерверп, згадано вище, с. 19-20, § 45; «Амуур проти Франції» (Amuur v. France), рішення від 25 червня 1996 р., Звіти 1996-III, с. 851-52, § 53; і «Х.Л. проти Сполученого Королівства» (H.L. v. the United Kingdom),№ 45508/99, § 115, ЄСПЛ 2004-IX).
За ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. 
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 07 травня 2024 року о 14:43 год. була госпіталізована у відділення № НОМЕР_1 КНП «ВОКПЛ ім. акад. О. І. Ющенка ВОР», доставлена машиною ЕМД у супроводі працівника поліції та працівника муніципальної варти. 
Направлення на госпіталізацію було видане черговим лікарем приймального відділення КНП «ВОКПЛ ім. акад. О.І. Ющенка ВОР» ОСОБА_3 за медичними показниками.
08 травня 2024 о 09:00 год. ОСОБА_1 оглянута комісією лікарів-психіатрів лікарні про що складено відповідний висновок від 08 травня 2024 року №01.2-24/745. Комісія лікарів-психіатрів у своєму висновку констатувала, що ОСОБА_1 виявляє ознаки психічного розладу у вигляді маячного розладу (F22.0), представляє безпосередню небезпеку для себе та оточуючих, може завдати значної шкоди своєму здоров`ю та здоров`ю оточуючих, не може повністю усвідомлювати свої дії оскільки знаходиться під впливом хворобливих переживань. Враховуючи дані анамнезу про неадекватну поведінку, небезпеку для себе та оточуючих (агресивна, погрожує оточуючим, не спить, на зауваження не реагує, дратівлива, конфліктна, перешкоджає роботі лікарів МКЛ №1, працівниками 101 раз викликалась поліція, негативістична щодо рідних, б?ється з братом) комісія дійшла висновку, що ОСОБА_1 потребує госпіталізації в примусовому порядку без її згоди.
Як слідує із заяви ОСОБА_4 , вона просила госпіталізувати її дочку ОСОБА_1 у зв`язку із тим, що останні місяці стала дратівливою, агресивною, каже, що мати, батько, брат, дядько у змові проти неї, хочуть зробити з неї «дурну»; свариться з братом, кричить, б`ється; майже не спить вночі. Часто ходить у міську лікарню №1, погрожує скаргами, якщо її не будуть лікувати ті лікарі, які вона хоче. 
Задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи дані медичної документації, ОСОБА_1 виявляє ознаки маячного розладу, потребує госпіталізації в примусовому порядку без її згоди. При цьому зазначив, що поведінка ОСОБА_1 у судовому засіданні в сукупності із медичною документацією вочевидь свідчать про наявність психічного розладу та необхідність лікування в умовах стаціонару. 
Однак апеляційний суд вбачає, що задовольняючи заяву про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 до медичного закладу, суд першої інстанції, констатувавши поведінку особи, у такому випадку належним чином у повній мірі не дослідив та не встановив обставин щодо небезпеки останньої для себе та оточуючих, якими зокрема була обґрунтована заява, не надав їм правової оцінки, а відтак не мотивував рішення про її задоволення. 
Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час розгляду заяви обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всім доказам, якими суд керувався при її вирішенні. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.
Без достовірного встановлення вчинення чи виявлення реальних намірів вчинити дії, що становили безпосередню небезпеку для ОСОБА_1 чи оточуючих, не можливо застосувати щодо неї такий захід, як примусова госпіталізація до психіатричного закладу. Інакше це суперечитиме ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», п.п. «е» пункту 1 статті 5 Конвенції, а також практиці Європейського суду з прав людини.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Так, із заявою про госпіталізацію ОСОБА_1 у примусовому порядку до матеріалів справи додані: висновок огляду комісії лікарів-психіатрів особи, яка потребує госпіталізації в примусовому порядку від 08 травня 2024 року №01.2-24/745, супровідний листок та талон до супровідного листка №1 від 07 травня 2024 року за формою 114/о, опис огляду ОСОБА_1 лікарем приймального відділення від 07 травня 2024 року, а також заява ОСОБА_4 - матері ОСОБА_1 . 
Дослідивши зазначені докази і надавши їм правову оцінку, апеляційний суд дійшов висновку про те, що станом на день звернення КНП «ВОКПЛ ім. акад. О. І. Ющенка ВОР» із заявою про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 , така заява була обґрунтованою, а госпіталізація в примусовому порядку відповідає положенням Закону України «Про психіатричну допомогу» та вимогам процесуального законодавства, а також інтересам як ОСОБА_1 , так і оточуючих. 
Із висновку комісії лікарів-психіатрів від 08 травня 2024 року слідують анамнестичні дані ОСОБА_1 , відомості про неадекватну поведінку та дії останньої, що стали підставою для доставлення її транспортом ЕМД у супроводі поліції та працівника муніципальної варти до КНП «ВОКПЛ ім. акад. О. І. Ющенка ВОР». Даним висновком встановлений психічний статус особи при вступі та у відділенні із детальним описом фізичного та емоційного сприйняття, а також відповідних дій і реакцій: нецензурних висловлювань, агресії, злобності, викрикувань, дратівливості, конфліктності, погроз оточуючим, маячного трактування дій оточуючих, заперечень відповідної власної поведінки. 
Після огляду комісія дійшла висновку, що ОСОБА_1 виявляє ознаки психічного розладу у вигляді маячного розладу, внаслідок чого становить небезпеку для себе та оточуючих, оскільки є агресивною, погрожує оточуючим, не спить, не реагує на зауваження, дратівлива, конфліктна, погрожує скаргами в різні інстанції, перешкоджає роботі лікарів, негативістична щодо рідних, б`ється з братом. 
Відтак колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 вчиняються дії та виявляються реальні наміри вчинити дії, що являють собою небезпеку для себе і оточуючих. 
Не може бути залишена поза увагою і та обставина, що ОСОБА_1 була доставлена до психоневрологічної лікарні автомобілем ЕМД у супроводі працівника поліції та муніципальної варти із приміщення клінічної лікарні №1 внаслідок неадекватної поведінки, а також письмова заява матері ОСОБА_1 про госпіталізацію, що свідчить про неспроможність ОСОБА_1 до власного усвідомлення своїх дій, їх критичної оцінки, а також родини особи будь-яким чином позитивно впливати на її поведінку.
Разом із тим, апеляційний суд не може узяти до уваги додані до відзиву на апеляційну скарги докази, оскільки така процесуальна дія суперечить нормам статті 367 ЦПК України, якою визначені межі розгляду справи судом апеляційної інстанції. Дані докази не були предметом дослідження суду першої інстанції, а, крім того, заявник не зазначив жодних поважних причин вчасного неподання цих доказів.
Таким чином, з огляду на встановлені обставини, за наявності обґрунтованого висновку комісії лікарів-психіатрів та інших доказів, які досліджені судом, колегія суддів, дотримуючись при розгляді даної справи положень п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, дійшла висновку, що ОСОБА_1 за встановленого психічного діагнозу виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для себе та оточуючих, не може повністю усвідомлювати свої дії, оскільки знаходиться під впливом хворобливих переживань, а тому підлягає госпіталізації до КНП «ВОКПЛ ім. акад. О. І. Ющенка ВОР» у примусовому порядку без її згоди.
Статтею 367 ЦПК України визначені межі розгляду справи апеляційним судом, який переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Статтями 374, 376 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. Підставами для зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне, у відповідності до ст. 376 ЦПК України, змінити рішення суду першої інстанції в частині правового обґрунтування підстав для задоволення заяви, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
На підставі викладеного та керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника особи, щодо якої вирішується питання про госпіталізацію ОСОБА_1 - адвоката Виноградського Антона Павловича задовольнити частково.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 травня 2024 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий     О. Ю. Береговий

Судді:     О. В. Ковальчук

Т. Б. Сало