РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2024 року 
м. Рівне

Справа № 559/1325/24
Провадження № 22-ц/4815/745/24

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Ковальчук Н. М.,
суддів: Боймиструка С. В., Хилевича С. В.
секретар судового засідання – Андрошулік І. А. 

учасники справи:
заявник – Приватний виконавець виконавчого округу Рівненської області
Капустіна Дарія Анатоліївна,
боржник – ОСОБА_1 ,
стягувач – Акціонерне товариство «Перший Український міжнародний банк»

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Приватного виконавця виконавчого округу Рівненської області Капустіної Дарії Анатоліївни на ухвалу Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 19 квітня 2024 року у складі судді Жуковської О.Ю., постановлену у м. Дубно Рівненської області,

в с т а н о в и в :

Приватний виконавець виконавчого округу Рівненської області Капустіна Дарія Анатоліївна звернулася до суду із поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 . В обґрунтування подання вказує, що 28.01.2022 відкрите виконавче провадження з примусового виконання виконавчого документа №50102, виданого 24.12.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О. про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «ПУМБ» заборгованості за кредитним договором в сумі 16 052,49 грн. Нею винесено постанови про арешт коштів боржника, про накладення арешту на майно боржника, про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та іннші доходи боржника, проте жодних утримань із заробітної плати не було проведено, так як боржник офіційно не працевлаштована. Були вжиті заходи щодо перевірки майнового стану боржника, однак майна не виявлено. Зазначає, що боржник неодноразово перетинала державний кордон, тому в зв`язку з необхідністю здійснення виконавчого провадження та недопущення ухилення боржника від виконання виконавчого документу, просить подання задоволити.

Ухвалою Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 19 квітня 2024 року у задоволенні подання відмовлено.
Ухвала суду першої інстанції вмотивована положеннями Конституції України, яка гарантує громадянам свободу пересування, а також нормами ЦПК України, які визначають, що тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення. Судом взято до уваги такий суворий захід як обмеження у праві виїзду з України не є пропорційним легітимній меті та є втручанням у право боржника покидати країну, гарантоване пунктом 2 статті 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Вважаючи ухвалу суду першої інстанції незаконною та необґрунтованою, постановленою із порушенням норм матеріального та процесуального права, Приватний виконавець виконавчого округу Рівненської області Капустіна Дарія Анатоліївна оскаржила її в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі заперечує висновок місцевого суду про відсутність підстав для тимчасового обмеження боржниці ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України. Пояснює, що боржниця регулярно виїздить за кордон, що свідчить про її особисту підвищену заінтересованість у перебуванні за межами України, та, окрім цього, такі регулярні поїздки вимагають наявності відповідних коштів. Додає, що незважаючи на мету перебування боржниці за кордоном (відпочинок, робота, інше) та беручи до уваги її зацікавленість та матеріальну можливість регулярного виїзду, вважає, що таке обмеження у праві сприятиме погашенню заборгованості та є єдиним дієвим засобом впливу на боржницю, адже вона свідомо не погашає заборгованість перед стягувачем за виконавчим документом понад три роки. Зазначає, що тимчасовк обмеження у праві виїзду за межі України – це певного виду санкція, яка може застосовуватися у зв`язку з ухиленням особи від виконання зобов`язання, а тому вказівка місцевого суду на те, що такий захід впливу не відповідає легітимній меті, є помилковою. Додає, що легітимною метою у даному випадку є захист майнових прав та інтересів стягувача, оскільки тривале непогашення заборгованості боржницею наносить майнову шкоду інтересам стягувача, який позбавлений у зв`язку з цим можливості розпоряджатися своїми ж коштами. З наведених міркувань просить скасувати ухвалу суду першої інстанції і та задовольнити подання про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за кордон без вилучення паспорта громадянина України.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Дослідивши матеріали та обставини справи  на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що у приватного виконавця виконавчого округу Рівненської області Капустіної Дарії Анатоліївни перебуває на виконанні виконавче провадження №68404406 від 28.01.2022 року з примусового виконання виконавчого документу №50102, виданого 24.12.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою Володимиром Олександровичем про стягнення з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» (код ЄДРПОУ 14282829) заборгованості за кредитним договором №2001279821301 від 30.03.2019 року в сумі 16 052,49 грн 49 коп..

Згідно відповіді №07-01-14/84 Центру надання адміністративних послуг Дубенської міської ради від 01.02.2022 боржниця зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

З метою виконання вимог виконавчого документу №50102 від 24.12.2021 приватним виконавцем 28.01.202 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП№68404406, постанову про стягнення з боржника основної винагороди ВП№68404406, постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження ВП№68404406, постанову про арешт коштів боржника ВП№68404406, постанову про арешт майна боржника ВП№68404406. 

29.08.2023 року винесено постанову про арешт коштів боржника ВП№68404406.

01.09.2023 року винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію стипендію та інші доходи боржника у ВП№68404406, проте жодних утримань із заробітної плати боржниці не було проведено.

Згідно відповіді Державної податкової служби України на електронний запит, боржниця на даний момент офіційного непрацевлаштована. Джерел отримання доходу не виявлено.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №373392296 від 09.04.2024 року за боржницею зареєстрованого майна не виявлено.

Згідно відповіді МВС на запит №132770631 від 28.01.2022 року, за боржницею транспортні засоби не зареєстровані.

В ході виконавчого провадження у боржниці було виявлено рахунки у банківських установах АТ КБ «ПриватБанк», АТ «Ощадбанк», АТ «ПУМБ», АТ «Сенс Банк», проте грошові кошти на цих рахунках відсутні.

Згідно відповіді на запит №199389176 Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 09.04.2024 щодо перетину боржницею державного кордону України, ОСОБА_2 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , в період з 28.01.2022 року по 09.04.2024 року неодноразово перетинала державний кордон, виїздила за межі України.

Звертаючись до суду із поданням про обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 , приватний виконавець обґрунтовувала свою вимогу наявністю в останньої невиконаних зобов`язань, від виконання яких боржник ухиляється, що в силу ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзд в Україну громадян України» є підставою для тимчасового обмеження його у праві виїзду.

У відповідності до п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзд в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.
Разом з тим, положення ст. 441 ЦПК України передбачають, що така ознака, як ухилення боржника від виконання рішення є обов`язковою для вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України. 

З матеріалів справи вбачається, що підставою для звернення до суду з відповідним поданням є посилання приватного виконавця саме на наявність статусу боржника у виконавчому провадженні та непогашенням боргу у добровільному порядку (тривале невиконання боржником зобов`язання, вказаного приватним виконавцем у постанові про відкриття виконавчого провадження). При цьому приватний виконавець покликалася на підтверджену судовою практикою ефективність застосування до боржників, які не виконують рішення судів, такого заходу як тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України. 

Ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну» та у п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», означає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Під ухиленням боржника від виконання зобов`язань, покладених рішенням суду, слід розуміти будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини. 

Поряд з цим, про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов`язків, передбачених ст. 12 ч.6 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; не надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб. 

Проте особа, що має невиконанні зобов`язання не може вважатися винною в ухиленні, поки не доведено протилежного.

У розумінні ст.12 ЦПК України наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб`єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, як на підставу його вимог, підлягають доведенню, зокрема факту ухилення боржника від виконання зобов`язань.

За умовами частини першої ст. 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Згідно з частиною третьою ст. 441 ЦПК України суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Отже, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Хлюстов проти Росії» від 11 липня 2013 року (скарга № 28975/05), яке набуло статусу остаточного 11 жовтня 2013 року, Судом зазначено, що обмеження щодо заборони у праві виїзду за межі країни повинні бути обґрунтовані та пропорційні відповідно із частинами 2, 3 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (свобода залишати свою країну та обмеження цього права лише на підставі закону та якщо це необхідно у демократичному суспільстві).

Оцінюючи обставини справи в сукупності зі наведеними вище нормами закону, що регулює спірні правовідносини, апеляційний суд приходить до висновку про те, що з боку боржника у виконавчому проваджені ОСОБА_1 відсутнє ухилення від виконання рішення суду.

Статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України в`їзду в країну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли: він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

За змістом статті 441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення.

На думку апеляційного суду, тимчасове обмеження права виїзду за межі України щодо боржника ОСОБА_1 порушує її право на вільне пересування і не відповідає усім трьом критеріям, про які йдеться у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Гочев проти Болгарії» («Gochev v. Bulgaria» від 26 листопада 2009 року): 1) обмеження ґрунтується на законі (п. 19 ч. З ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», ч.ч. 1, 2 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», ст. 441 ЦПК України); 2) обмеження переслідує легітимну мету, передбачену у ч. 3 ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: обмеження є необхідним в демократичному суспільстві для підтримання публічного порядку (в даному випадку - щодо обов`язковості виконання судового рішення) та з метою захисту прав інших осіб (в даному випадку - прав стягувача щодо ефективного виконання судових рішень); 3) обмеження перебуває в справедливому балансі між правами заявника та публічним інтересом (тобто є пропорційним меті його застосування): тимчасове обмеження заявника у виїзді за межі України завдасть шкоди майновим і немайновим правам боржниці (в тому числі - більшої, аніж шкоди, яка заподіюється стягувачам внаслідок довготривалого невиконання судових рішень), оскільки як вбачається із доводів апеляційної скарги, метою виїзду боржниці за кордон є заробіток коштів, в тому числі, і для погашення заборгованості за рішенням суду, а відтак це сприятиме виконанню судового рішення і запобігатиме невиконанню боржницею вимог державного виконавця щодо виконання судового рішення, яке набрало законної сили.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Отже, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

Приватним виконавцем при зверненні із поданням про обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду не надано доказів ухилення від виконання останньою зобов`язань із виконання судового рішення, що вказує на відсутність підстав для обмеження боржника у праві виїзду за межі держави.

Відхиляючи апеляційну скаргу, апеляційний суд бере до уваги, що Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі; по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. З ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції; і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування).При цьому, при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів потрібно пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості. Застосування обмеження у праві виїзду громадянина за межі України може мати місце лише у виключних випадках і повинно використовуватись лише як крайній захід після реалізації усіх можливих та передбачених законом заходів примусового виконання рішення. Однакприватним виконавцем не обґрунтовано, яким чином застосування до боржника обмеження у праві виїзду за межі України буде сприяти виконанню виконавчого документу та погашенню заборгованості. 

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року, що набрала законної сили з моменту проголошення, у справі №826/20084/14 визнано незаконною та нечинною в частині п.2 Постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів».

Згідно правового висновку Великої палати Верховного суду від 21 вересня 2021 року у справі №910/10374/17 (провадження № 12-5гс21), оскільки у судовому порядку постанову № 662 визнано незаконною та нечинною у частині, кредитний договір, який не є нотаріально посвідченим, не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Як вбачається з апеляційної скарги, приватний виконавець обґрунтовує подання тим, що втручання в права боржника буде пропорційним меті, оскільки метою є виконання судового рішення. Однак в даному випадку йдеться про виконання не судового рішення, а виконавчого напису нотаріуса про стягнення заборгованості. При чому, виконавчий напис вчинено 24.12.2021 року з посиланням на п.2 Переліку, за яким стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку, хоч нотаріуси втратили таке право після 22.02.2017 і пункт 2 Переліку скасований судовим рішенням. Відтак, легітимна мета застосування обмеження у праві виїзду, яка би виправдовувала втручання в гарантоване право людини, відсутня. Тому застосування такого суворого заходу як обмеження у праві виїзду з України не є пропорційним та являє собою втручання в право боржника покидати країну, гарантоване пунктом 2 статті 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

За наведених обставин, апеляційний суд приходить до переконання про те, що оскаржувана ухвала постановлена місцевим судом з дотриманням норм процесуального права, судом першої інстанції в повній мірі з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а тому апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Приватного виконавця виконавчого округу Рівненської області Капустіної Дарії Анатоліївни залишити без задоволення.

Ухвалу Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 19 квітня 2024 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового
рішення.

Повний текст постанови складено 21 червня 2024 року.

Головуючий                                                        Ковальчук Н. М.

Судді:                                                                Боймиструк С. В.

       Хилевич С. В